Překlad: datel071
Vítězem se stává...
A vítězem se stává...
George Stevens!
William Wyler.
John Huston.
John Ford.
Pan Frank Capra.
Franka Capru jsem objevil -
jako většina mých vrstevníků -
díky filmu Život je krásný.
Capra dokáže do filmu mistrovsky zabudovat emoce.
Myslím, že jsem u filmů Franka Capry brečel častěji
a častěji jsem se oprostil od racionálního světa,
než u filmů kohokoli jiného.
Neřekl bych,
že se William Wyler považoval za umělce.
Když umisťoval kameru, nedělal to proto,
aby mu ostatní vychvalovali úhel a kompozici.
Umístil ji tak, aby mohl lépe vyprávět příběh.
A když jsem se s ním potkal - bylo to koncem 60. let -
nesmírně jsem na něm obdivoval, že přes všechnu svou moc a autoritu -
byl na vrcholu kariéry a získal tři Oscary za nejlepší režii -
zůstával laskavý a milý.
John Huston mě fascinoval.
Hustona často přirovnávají k Hemingwayovi,
protože byl stejný typ mužného dobrodruha.
Ale navzdory své vznětlivé povaze a bouřlivému osobnímu životu
byl Huston nesmírně inteligentní.
Natočil velkou spoustu filmů a některé z nich byly opravdu skvělé.
Co si vzpomínám,
filmy Johna Forda jsem viděl poprvé ve školním filmovém klubu.
To už měl poněkud rozporuplnou pověst.
Na jedné straně byl kontroverzní ultrakonzervativní figurou,
na druhé straně...
Stůj!
...byl již tehdy po právu oslavován
jako velký režisér a mistr americké kinematografie.
Lehkost, s jakou George Stevens natáčel dramata, komedie, muzikály,
byla jedinečná.
Co mu šlo snadno, ho nezajímalo.
Neustále vyhledával výzvy.
A na tomto místě zastihl oněch pět filmařů
dosud největší světový konflikt.
Kinematografie ve své nejryzejší podobě může být nástrojem propagandy.
Hitler a Goebbels věděli, že filmy mají schopnost
přitáhnout k jejich ideologii celé masy.
Tato pětice byla ochotná vzdát se velmi pohodlného života
a co nejlépe sloužit své zemi.
Vydat se do světa, kde neexistoval žádný scénář,
žádné poslední dějství zaručující šťastný konec.
Každý z nich se měrou vrchovatou podílel
na těch největších akcích
nejrozsáhlejší války,
jakou kdy svět zažil.
Dokumenty, které těchto pět filmařů natočilo,
zanechaly v amerických divácích mocný dojem.
U všech pěti se to podepsalo na jejich osobních životech.
Tito filmaři, kteří se vrátili se záběry
pravé tváře války...
už nikdy nebyli jako dřív.
PĚT NAVRÁTILCŮ Překlad: datel071
Skupina režisérů, o nichž je řeč...
patřila k předvoji.
Tvořili uměleckou formu.
Film byl opojný.
Již od němých počátků.
A Hollywood si velmi záhy uvědomil,
že má fantastický nástroj, možná dokonce zbraň,
umožňující změnu. Prostřednictvím filmu.
Koncem 30. let
se návštěva kina stala důležitou součástí americké kultury.
Více než polovina dospělé populace do něj chodila alespoň jednou týdně.
Před každým filmem se promítaly týdeníky,
tehdy jediný zdroj obrazových zpráv.
HITLER SE STAVÍ NAD NĚMECKÝ STÁT
Neomezenou moc
vyhlásil Hitler na sjezdu nacistické strany v Norimberku.
Nacistická strana je nadřazená státu a on sám je nadřazen nacistické straně -
slova doprovázená bouřlivým jásotem.
Hollywood zpočátku nevěnoval Hitlerovu vzestupu velkou pozornost.
Ve filmech se neobjevoval žádný führer, žádní nacisté.
NACISTÉ OHROŽUJÍ AMERICKÝ NATUREL Ford si velmi brzy uvědomil,
jakou hrozbu představuje nacistické Německo. JOHN FORD - REŽISÉR FILMU DENUNCIANT
Před dvaceti lety, když USA vstoupily do první světové války,
bylo Johnu Fordovi 22 let a jako režisér právě začínal.
To, že nesloužil v první světové válce...
ho velmi hluboce zasáhlo
a ve Four Sons se pokusil zkoumat její dopady.
Byla to jeho první snaha
postihnout realitu.
Jako člověk vyzařoval Ford vznešenou autoritu.
Věřil v povinnost a tradice a báječně je zosobňoval.
Útěchu hledal v alkoholu
a měl rebelského ducha.
Byl hrdý na své irské rebelské předky.
Jsem velmi zdvořilý k sobě rovným.
Více než zdvořilý k těm pode mnou - mluvím o lidech z branže -
a příšerně neuctivý k těm, co jsou tak říkajíc nade mnou.
Narůstající hrozby v Evropě si byl vědom - stejně jako Ford - i John Huston.
Nedávno se vrátil do Hollywoodu po čase stráveném v Anglii.
V Londýně, když mi bylo asi tak 25 let,
jsem se souhrou celé řady náhod
ocitl úplně na mizině.
Mohl jsem požádat o pomoc otce, nebo přátele,
ale zastávám názor hazardních hráčů,
že když máte zrovna smůlu, nic s tím nenaděláte.
Musíte hrát až do konce.
John Huston byl synem Waltera Hustona, známého herce,
a hodně se od něj o herectví naučil.
Já jsem Johna Hustona vždycky obdivoval.
Dělal věci, jaké dělávají piráti.
Bojoval s Errolem Flynnem o Olivii de Havillandovou...
byl bych schopný udělat to samé.
Errol řekl, "Vážně si to chceš rozdat?"
A já na to, "Jo."
To jsme ještě nebyli přátelé.
Ze soků se stávají ti nejlepší přátelé.
Huston byl mnohokrát ženatý,
a když zrovna nebyl, měl nespočetné milostné románky.
Nesmírně ženy přitahoval a ony přitahovaly jeho.
A přestože v té době připomínal zlobivého hocha,
jako autor uvažoval velmi koncepčně
a jeho scénáře začaly přitahovat skutečnou pozornost.
Konec jednoho národa.
NĚMECKO ANEKTOVALO RAKOUSKOU REPUBLIKU Svět děsí hrozba války.
Co bude následovat? Československo?
Kdy bude konec nacistické agresi?
Demokratické státy se semkly v obraně proti choutkám diktátorů.
Hustona najalo studio Warner Bros.,
aby se podílel na scénáři k historickému dramatu Juarez.
Vytvořil z něj ostrou protihitlerovskou alegorii.
Demokracie - stádní režim, kde stádo vládne stádu.
Ale když začalo natáčení, poznal, co je to tyranie filmové hvězdy.
Paulu Munimu připadala jeho role příliš malá a dal scénář přepsat svému švagrovi.
Z Hustonovy práce mnoho nezbylo.
Úděl hollywoodského scenáristy byl tehdy dost bezútěšný.
Napsali jste film, který jste považovali za dobrý,
ale než si našel cestu na plátno, doznal změn a stal se z něj špatný film.
Huston dospěl k názoru, že své dílo bude mít pod kontrolou,
jen když se stane režisérem.
Měl mocného rádce.
Jeho nejlepším přítelem v Hollywoodu byl uznávaný filmový tvůrce
a téměř v každém směru jeho naprostý protiklad -
William Wyler.
Poprvé se setkali, když ho Wyler najal,
aby napsal dialogy k filmu, ve kterém účinkoval Huston senior.
Záhy se z nich stali nerozluční přátelé.
William Wyler byl velmi tichý člověk.
Svou rozhodnost projevoval pouze na place, když režíroval.
Jsem náročný, neboť takoví jsou diváci.
Jsem náročný i sám k sobě.
Snažím se z každého dostat to nejlepší.
A jestli to vyžaduje trochu víc práce a trochu větší úsilí, budiž.
Proto mu říkali "Willy 40 klapek".
Byl perfekcionista.
Naprosto přesně poznal, kdy má správný záběr.
JEZÁBEL
Willy Wyler byl náročný režisér.
Měl obrovská očekávání
a člověk pak podal mnohem lepší výkon.
Slečno Davisová, je mi potěšením předat vám jménem Akademie filmového umění a věd
již druhé ocenění, tentokrát za váš výkon ve filmu Jezábel.
Děkuji vám.
Podle mě jsou všichni režiséři herci.
I ti, kteří nepracují na obou stranách kamery.
Když jste nucen mluvit s herci, stává se z vás herec.
NA VĚTRNÉ HŮRCE
A proto si myslím, že William Wyler byl také herec, když pracoval s herci.
TOVÁRNÍK DODSWORTH A to měli všichni tito režiséři společné.
Šlo jim především o herecký výkon.
Wylera nemusel o válce nikdo poučovat.
V jeho případě bylo v sázce opravdu hodně.
Do Ameriky přišel o dvacet let dříve z Mylhúz,
francouzského města, které za první světové války obsadili Němci.
Nyní se opět ocitlo v ohrožení.
Původně jsem měl převzít otcův podnik.
Můj otec byl v Mylhúzách kupcem, měl pěkný obchod.
Nebyl jsem z toho nadšený, ale neměl jsem na vybranou.
Wylera finančně podporoval vzdálený příbuzný,
který náhodou řídil studio Universal -
Carl Laemmle.
Měl mě rád a zničehonic mi povídá,
"Nechtěl bys přijet do Ameriky?"
Tehdy to bylo něco jako cesta na Měsíc.
Moji rodiče sice měli radost, že pojedu do Ameriky,
ale v jejich očích by se měl stát mladý židovský kluk
doktorem, nebo právníkem, nebo tak něco,
filmová branže byla krapet pochybná.
Na Wylerovi mě oslovuje především to,
že byl židovský režisér
věrný své víře a kultuře.
Chápal, co Hitler provádí.
Bylo mu jasné, co Židy čeká.
Wylerova rodina a přátelé byli stále v Evropě.
Vyděšení k smrti.
Pokusil se je všechny přivézt a finančně jim pomoct,
ale nedostávalo se mu peněz.
V Německu byly během jediné listopadové noci roku 1938
zabity desítky Židů
a zničeny tisíce obchodů a chrámů.
Tento zuřivý pogrom vstoupí do dějin jako Křišťálová noc.
Rostoucí nesnášenlivost v dnešním Německu,
utrpení nevinných a bezbranných lidí
naplňuje smutkem každého slušného Američana.
Pociťujeme obavy o budoucnost civilizace.
Koncem 30. let konflikt propukl po celém světě.
Itálie demonstrovala svou vojenskou sílu v Africe.
V plamenném proslovu v rádiu vyhlásil Mussolini své rozhodnutí.
"Válka. Itálie dobude Etiopii."
Císařské Japonsko vtrhlo do Číny.
Válečná vřava zasáhla Nantou
a lidé prchají před hrůzou bomb.
Pokud vypukne válka v Evropě, neměli bychom se do ní zapojovat.
O evropských záležitostech nic nevím.
Američané už si nepřejí válku.
A především se nechtějí účastnit cizích válek.
Hollywood se ocitl ve velmi choulostivé situaci.
Strach z války svírá Evropu.
Cestování je složité.
Lidé, kteří řídili filmové společnosti, což byli povětšinou Židé,
nechtěli přijít o obrovský trh, jakým bylo Německo.
Nechápali úplně přesně, co se vlastně děje.
A už vůbec nechápali japonskou hrozbu.
V zemi tudíž převládal názor, abychom se do války nezapojovali.
George Stevens si dle vlastních slov neuvědomoval,
jak velkou hrozbu představují v roce 1938 Hitler a Japonsko.
Jeho příštím filmem měla být adaptace ceněného protiválečného románu
Stezky slávy, který se odehrává za první světové války.
Je zajímavé, jaké měl Stevens ambice.
Sklízel obrovský úspěch se svými radostnými muzikály a komediemi.
Tenhle člověk natočil Alici Adamsovou,
Rozmarnou ženu a Svět valčíků.
Elegantněji snad Astaira a Rogersovou nenasnímal nikdo.
Měl talent pro nenáročnou zábavu.
Ale snažil se svůj záběr rozšířit.
Ve chvíli, kdy dosáhl úspěchu v určitém žánru nebo formě,
chtěl vyzkoušet něco nového.
Měl velmi zvídavého ducha.
Na filmech mě vždy zajímala možnost zkoumat nové věci.
Většinu filmů jsem natočil asi proto,
že jsem dosud nenatočil nic podobného.
Filmoví hollywoodští režiséři jsou princi Hollywoodu, nikdy králi.
Neustále jsou nad nimi lidé s penězi.
A když došlo na Stezky slávy, Stevens tvrdě narazil.
Lidé z RKO mu řekli,
"Na protiválečný film není vhodná chvíle. Válka je na spadnutí."
Stevens odpověděl, "Existuje snad vhodnější chvíle?"
Ale studio ho místo toho přimělo natočit Gunga Din.
Jsme na místě natáčení Gunga Din
a režisér George Stevens se svým štábem
právě dokončují akční scénu tohoto výpravného velkofilmu.
Vyrazil do pouště...
a natočil neuvěřitelně zábavný dobrodružný film.
Film, který výrazně ovlivnil Dobyvatele ztracené archy
a stovku dalších filmů.
Ale je to pravý opak Stezek slávy.
Válka tu vypadá jako zábava.
Stevens o filmu později řekl,
"Oslavuje dunění bubnů a vlající prapory.
O rok později už bych byl moudřejší a nenatočil ho."
V únoru 1939 získal Frank Capra svého třetího Oscara za režii
za film Vždyť jsme jen jednou na světě.
Předchozí Oscary mu vynesly filmy Stalo se jedné noci a Úžasná událost.
Před válkou téměř plně dominoval filmovému průmyslu.
Capra zvládl přechod od němé komedie,
založené na situačním gagu, ke slovní komedii.
STALO SE JEDNÉ NOCI Co chceš dělat?
Mám vlastní systém.
Jeho filmy se staly přístupné obyčejným lidem
a to z nich činí typicky americké zboží.
Spotřební, a přitom nesporně kvalitní.
Příští film, který Capra zamýšlel, měl být o americké revoluci,
s Georgem Washingtonem jako hlavní postavou.
Ale Harry Cohn, Caprův šéf ve studiu Columbia, ho zamítl.
Z důvodu, který Capru vůbec nenapadl.
Cohn nechtěl financovat film,
v němž budou britští vojáci vyobrazeni jako padouchové.
Ne ve chvíli, kdy hrozilo, že Anglie bude bojovat o svou existenci.
Pro Capru to bylo prozření.
Rozhodl se zaměřit své kamery na soudobý Washington.
Když v hlavním městě připravoval svůj další film,
setkal se Capra - konzervativní republikán - s prezidentem Rooseveltem.
Ať si nikdo nepředstavuje, že Amerika vyvázne.
Že může očekávat slitování.
Mírumilovné národy se musejí společně postavit těm,
kdo porušují dohody
a nedbají lidskosti,
čímž vytvářejí mezinárodní chaos
a mezinárodní nestabilitu,
před kterou nás neochrání pouhá izolovanost nebo neutralita.
Capru oslnila "úžasná Rooseveltova aura", jak to sám nazval.
Domů se vrátil s přesvědčením, že prezident má pravdu.
Amerika musí Hitlera za každou cenu zastavit.
Stejně jako Ford i Capra veřejně vystoupil.
Řekl, že kapitulace před Hitlerem by přinesla barbarství a teror.
A neochvějně si za tím stál.
Na Caprovi mi připadá zajímavé,
že je imigrant.
Pochází z Itálie,
která tehdy nebyla vnímána jako příliš kultivovaná země.
Navzdory své slávě byl coby sicilský imigrant terčem urážek.
ZLATÉ ITALSKÉ RUČIČKY Časopis Collier's ho ve svém článku nazval
"malým Taliánem".
Pod tímto neuvěřitelným tlakem má obrovskou snahu
ukázat své schopnosti.
Tento zápal sdílí
s milióny dalších imigrantů z nejrůznějších zemí.
Charakterizuje nejen jeho osobu a kariéru, ale také postavy jeho filmů.
Amerika je pro něj téměř něco jako sen.
Sen o zemi svobodných,
kde se jedinec může postavit systému.
PAN SMITH PŘICHÁZÍ Ochozy přetékají.
V diplomatických lóžích jsou vyslanci dvou diktátorských režimů.
Přišli se podívat na něco, co doma nemají -
demokracii v akci.
Není tam místo pro podvody, hrabivost a lži.
Ani pro ústupky z lidských svobod.
Jeho filmy vyjadřují základní potřebu být dobrým člověkem.
50 000 telegramů, ve kterých ho žádají, aby se vzdal slova.
Já v tom spatřuji niterné Caprovy tužby,
které byly existenciální, nikoli politické.
Politicky byl velmi zmatený, ale ta jeho vnitřní touha,
potřeba lásky a spasení,
ta byla opravdová.
Nejspíš další prohraný případ, pane Paine.
Němci bombardují Polsko.
Druhá světová válka začala strašlivým útokem ze vzduchu.
Hitler vybudoval nové Německo připravené do války
a stvořil vojenský kolos, jemuž Polsko nedokáže vzdorovat.
Británie vyhlašuje válku.
Dva milióny mužů se chopily zbraní a francouzská armáda se chystá do boje.
Amerika stojí na osudové křižovatce.
Během několika týdnů jsme byli svědky pádu velkých zemí.
V září 1940
již nacistické Německo dobylo Belgii, Holandsko, Norsko, Lucembursko a Francii
a zahájilo letecké bombardování Anglie.
Winston Churchill vyzývá k neochvějnému odporu.
Downing Street, sídlo premiéra, je terčem náletů.
A on zosobňuje britskou odhodlanost vytrvat.
Francie byla poražena
a navzdory propagandě a nejasnostem posledních měsíců
je nyní zřejmé, že Anglie ve válce prohrává.
A já jsem nutně dospěl k závěru,
že nejsme schopni pomoci Anglii k vítězství,
bez ohledu na rozsah naší podpory.
Proto byl založen Výbor Amerika především - America First Committee.
V roce 1940 upevnil John Ford svou pověst
jednoho ze sociálně a politicky nejangažovanějších filmařů Hollywoodu
dvěma novými filmy -
The Long Voyage Home a Hrozny hněvu.
Hrozny hněvu jsou mistrovským hollywoodským filmem
o povaze společnosti.
Možná je to, jak říká Casy.
Člověk nemá vlastní duši, ale jenom...
kousek velké duše,
jedné velké duše, která patří všem.
Ještě více se Ford přiblížil realitě
ve filmu The Long Voyage Home,
kde lze najít odkazy na pád Norska.
Začlenil do něj specifické prvky, velmi aktuální,
převzaté z nejnovějšího vydání novin.
Dělal to záměrně. Byla to promyšlená volba.
Jednou z nejzajímavějších zkušeností
bylo natáčení filmu The Long Voyage Home podle divadelní hry Eugena O'Neilla.
Koho by napadlo,
že za pár měsíců na mě budou útočit stejná letadla.
Vyjadřovat se k válce ve svých filmech už Fordovi nestačí.
Požádal námořnictvo o založení oficiální fotografické námořní jednotky,
která ponese název Field Photo.
A najal kameramany, zvukaře, střihače,
kompletní tým, který později přivede americké vládě.
Příslušníci Field Photo se scházeli jednou týdně ve studiu Fox
a cvičili s rekvizitami a v uniformách z kostymérny.
Jednotka byla brzy oficiálně začleněna do námořních záloh.
Představa Johna Forda v uniformě - mimochodem úplně jí propadl -
představa, že zrovna John Ford zapadne do námořní hierarchie...
to byla ta jeho rozpolcená osobnost.
Toužil být čestným a ukázněným mužem,
ale tahle jeho touha se svářila s duší nezkrotného rebela.
Za fasádou pijana
se skrýval nesmírně chápavý a přemýšlivý umělec,
který viděl, že se okolní svět hroutí.
Toho roku byl Ford potřetí nominován za nejlepší režii za film Hrozny hněvu.
Třetí nominaci si připsal i William Wyler za svou práci na filmu List.
Všechny Wylerovy předválečné filmy byly jako posezení nad dobrou knihou.
LIST Ale nijak neodrážely světové události.
A nyní vyhlášení vítězů.
Frank Capra pozval nominované,
kteří se toho oscarového večera účastnili, na pódium.
Což bylo trochu zvláštní.
A zatímco tam stáli, oznámil, že vítězem se stává John Ford,
který tam ani nebyl, protože zrovna kdesi rybařil.
Wyler opět odešel s prázdnou.
ROOSEVELT PĚJE CHVÁLU NA AMERICKÉ FILMY!
Akademie filmového umění a věd
naslouchá podnětnému rádiovému proslovu pana prezidenta přenášenému z Bílého domu.
Jsme svědky, jak se americký film všude na světě dostává do popředí.
Jak po celém světě odráží naši kulturu.
Cíle, touhy a ideály svobodných lidí
i samotnou svobodu.
V červnu 1941 zahájilo nacistické Německo mohutnou invazi do Ruska
a dramaticky vystupňovalo válku.
Toto jsou první filmové záběry nacisticko-sovětské války.
Film zveřejnila Moskva.
Rudá armáda v akci.
Němci pronikli hluboko na ruské území.
Stalin nařídil všechno před nimi zničit.
Měsíc nato Warner Bros. uvedlo do kin Četaře Yorka.
Huston se spolupodílel na scénáři.
Byl to pravdivý příběh vyznamenaného hrdiny první světové války.
Je to v podstatě vyprávění o muži, který odmítá narukovat z důvodů svědomí.
Podle něj v Bibli stojí, že bychom neměli zabíjet,
a tak zabíjet odmítá.
Samozřejmě je z něj nakonec nesmírně platný voják.
Zlikviduje celé německé kulometné hnízdo.
Ty kulomety zabíjely stovky, možná tisíce.
Nedalo se nic dělat, bylo nutné je umlčet.
Film pozvolna rozvíjí myšlenku,
že člověk, který se tak ostře staví proti zabíjení,
může být nakonec velmi platným vojákem,
pokud si zabíjení dokáže smysluplně zdůvodnit.
Četař York se stal nejvýdělečnějším snímkem roku 1941.
1941 - HVĚZDNÉ VÝDĚLKY. ČETAŘ YORK NEJVÝDĚLEČNĚJŠÍM FILMEM
Jeho nevídaný úspěch dopálil izolacionisty ve Washingtonu.
Rozhodli se, že je načase vyrazit do boje proti Hollywoodu.
Senátor Gerald Nye prohlásil,
že studia tajně spolupracují s Rooseveltovou administrativou
na proválečné propagandě, a zahájil vyšetřování.
Před Kongresem museli vypovídat ředitelé studií i filmoví tvůrci.
Harry Warner ve své výpovědi uvedl,
"Studio Warner Bros. se provinilo jedině tím,
že na plátně zachycuje svět přesně takový, jaký je."
Zápalné bomby a trhaviny si nevybíraly -
zasypaly celou britskou metropoli.
Čínské hlavní město Čchung-čching se po děsivém náletu
proměnilo v hromadu kouřících trosek
a je chmurnou připomínkou toho, že zatímco titulní strany novin plní Evropa,
nekončící hrůzy čínské války neutichají.
Přesto se Čína Japonsku nadále zatvrzele brání.
Volal mi můj agent.
Chtěl se sejít kvůli filmu Paní Miniverová.
Nic mi to neříkalo.
Že prý je to o válečné Anglii.
To mě okamžitě zaujalo.
Vážně si myslím, že snažil najít nějaký vyšší cíl.
A jeho prvním vyšším cílem coby filmaře byla Paní Miniverová.
PANÍ MINIVEROVÁ
Byl to příběh soudržnosti a síly.
Greer Garsonová a Walter Pidgeon -
síla jejich manželství, síla té rodiny byla nezlomná.
Přesně takoví bychom chtěli být všichni.
Podle mě Wyler věděl, že tím filmem může být prospěšný.
Nepochybně si věřil natolik, aby věděl,
že může vyprávět příběh o skutečné válce
a zásadně jím ovlivnit celou zemi.
V tom filmu je scéna s německým pilotem, kterého sestřelili nad Anglií.
Nějak se dostane k paní Miniverové.
A já řekl, "Ten chlap musí být jedním z Göringových netvorů."
Najednou mi volají, ať přijdu za panem Louisem B. Mayerem.
Povídá mi, "Je nám potěšením, že vás tu máme
a že ten film děláte,
ale mějte na paměti jednu věc -
neděláme nenávistný film.
Nechováme nenávist vůči nikomu. Nejsme ve válce."
Já na to, "Ale pane Mayere, vždyť víte, co se ve světě děje.
Víte, co se děje, ne?"
Řekl mi, "Ano, vím. Ale jsou tu akcionáři.
Nemůžeme dávat průchod svým osobním názorům."
A já na to, "Poslyšte, pane Mayere, je mi líto.
V tom filmu je jediný Němec.
Kdyby jich tam bylo víc,
klidně z jednoho udělám milého přátelského chlapíka,
ale je tam jenom jeden.
A jestli mám ten film natočit já,
tak tenhle Němec bude Göringovým netvorem,
který chce zničit svět a zabít všechny Židy a tak dále.
Jinak ten film dělat nebudu."
7. prosinec 1941 -
datum, které bude navždy provázet hanba.
Žádám Kongres, aby vyhlásil,
že počínaje nevyprovokovaným a hanebným japonským útokem
vstoupily Spojené státy
do válečného stavu s Japonským císařstvím.
NĚMECKO A ITÁLIE VYHLÁSILY VÁLKU USA
Zhruba v půli natáčení Paní Miniverové... Pearl Harbor.
Německo nám vyhlásilo válku.
Ani jsme ji nemuseli vyhlašovat my jim.
My jsme vyhlásili válku Japonsku a Německo ji vyhlásilo nám.
Volá mi pan Mayer.
"Hodně jsem přemýšlel o tom, co jste říkal," povídá.
"Možná máte pravdu. Udělejte to po svém.
Nemám nic proti."
Hodně o tom přemýšlel.
Rotterdam zničíme za dvě hodiny.
- To jsou tisíce mrtvých. Nevinných lidí. - Nejsou nevinní!
- Byli proti nám! - Ženy a děti!
Třicet tisíc za dvě hodiny.
A to samé uděláme tady!
A na konci Paní Miniverové,
když couvající kamera odhalí zničený kostel...
promlouvá Wyler přímo k divákům.
Promlouvá k britským divákům
i k americkým divákům.
Jako by vyjadřoval závazek,
že jsme v tom všichni společně a budeme bojovat, dokud nezvítězíme.
A byl to překrásně napsaný proslov.
Tohle je válka všech lidí.
Je to i naše válka.
Jsme bojovníci.
Tak ji bojujme!
Bojujme ji s plným nasazením.
A Bůh nechť stojí na straně spravedlivých.
Když dokážete natočit film, který má co říct -
musí být samozřejmě zábavný, to je hlavní účel -
ale když film dokáže přispět k sociálnímu svědomí vaší doby,
stává se zdrojem obrovského zadostiučinění.
To byl jeho první příspěvek válečnému úsilí.
Každý z těch pěti filmařů
chtěl vyslyšet výzvu,
stejně jako ji vyslyšely milióny mužů a žen.
Rozhodli se sloužit vlasti.
NÁMOŘNICTVO - ODVODY
Doslova přes noc se americký těžký průmysl přeorientoval na válečnou výrobu.
Nakonec se přidá třetina hollywoodské mužské pracovní síly.
Ale v prvních dnech po útoku
si nebyl filmový průmysl svou úlohou příliš jistý.
Pokračovat nerušeně dál nebylo možné.
Pracovní doba byla omezená. A noční život rovněž.
Kluby, bary a restaurace, kde se scházel celý Hollywood, byly zavřené,
neboť na západním pobřeží se v obavě z leteckého útoku
muselo každou noc zatemňovat.
Capra odjel téměř okamžitě po Pearl Harboru do Washingtonu,
aby spustil jeden z největších válečných filmových projektů.
S původní myšlenkou přišel generál Marshall.
Byl náčelníkem generálního štábu.
A byli jsme ve válce.
Neměli jsme žádné vojsko, nic, ale byli jsme ve válce.
Povolal si mě a řekl, "Máme obrovský problém.
Dvanáct miliónů chlapců brzy oblékne uniformu
a mnozí nikdy neviděli zbraň.
Tahle děcka, která se zajímají hlavně o to, co si obléknou,
a provádějí věci, které jsme my nikdy nedělali,
co si počnou?
Co si počnou, až je přepadne stesk po domově?"
Přemýšlel, jak těm chlapcům vysvětlit,
proč je nezbytné, aby oblékli uniformu.
A napadlo ho, "Možná by pomohl film.
Zkusme to s filmy."
Zkoušel to s přednáškami, s knihami - nefungovalo to.
Nezajímalo je to. Nic se nenaučili.
Tak se hledalo něco, co by jim bylo blízké. A každý kluk má rád filmy.
Když jsem vyšel z jeho kanceláře,
zapadl jsem na nejbližší... promiňte mi ten výraz - hajzlík,
ztěžka jsem dosedl a pomyslel jsem si, "Ježíšikriste, co já teď sakra..."
V životě jsem neviděl jediný dokumentární film.
Považoval jsem je za pošetilost, kterou se zabývají zazobaní cvoci.
Já vnímám americké propagandistické filmy
jako snahu získat vojáky a dodat jim víru.
Dejte těm chlapcům důvod bojovat a nelžete jim.
Musí v něj věřit.
Jinak jsme mrtví.
Capra přišel s ambiciózním nápadem -
sérií sedmi filmů nazvanou Proč bojujeme,
které by popisovaly průběh německé a japonské agrese
vedoucí ke vstupu Ameriky do války.
Naléhal na scenáristy, ať přijedou do Washingtonu a dají se do práce.
Ministerstvo války navíc vyslalo své lidi,
jejichž úkolem bylo přesvědčit velké hollywoodské talenty,
aby zanechali práce a propůjčili své schopnosti vyššímu cíli.
Kapitán Sy Bartlett byl cosi jako vyslanec Washingtonu
a zároveň hollywoodský scenárista.
Měli seznam lidí - Anatole Litvak, Willy Wyler,
John Ford, Frank Capra -
které žádali, zdali by neposkytli své služby.
Byla mezi nimi i moje maličkost.
Tou dobou pravděpodobně neexistoval mladý režisér,
jehož kariéra by se rýsovala slibněji než kariéra Johna Hustona.
Právě slavil úspěch s Maltézským sokolem.
Hustonův režisérský debut se stal překvapivým hitem.
U diváků i kritiky.
Ale než se přihlásí do služby, stihne natočit už jen jediný film.
Těch pět mužů se rozhodlo jít,
ačkoli věděli, že to může znamenat konec.
Zdaleka nešlo jenom o přerušení kariéry.
Museli dát sbohem svým rodinám
a netušili, jestli se vrátí.
Nemuseli odcházet. George Stevens mohl odmítnout.
Zrovna dokončoval film Nejprve stvořil ženu, když přišel Pearl Harbor
a celý svět se ocitl vzhůru nohama.
Nejprve stvořil ženu byl první společný film Hepburnové a Tracyho.
Stál na počátku mnoha dalších
a rovněž jím započal vztah Hepburnové a Tracyho,
který je pro americkou kinematografii ikonický.
Stevens by raději soustředil svou pozornost na válku,
než aby na ni dával veřejnosti zapomenout,
ale měl smlouvu se studiem Columbia na další dva filmy.
Pearl Harbor byl pouhý začátek japonské vojenské ofenzívy.
V následujících týdnech a měsících vpadli Japonci do Hong Kongu, na Guam,
do Barmy a Singapuru.
Rovněž přiměli americké vojáky opustit Filipíny.
V červnu vyslali Forda, který měl nyní na starost veškerou námořní kinematografii,
na ostrov Midway.
Když Ford dorazil na Midway,
myslel si, že bude natáčet flóru a faunu
na vzdálené a odlehlé základně.
Ale oznámili mu, že se chystá japonský útok.
Musel se rozhodnout, kam vyrazí.
Já si myslím, že chtěl být v centru dění.
Že to byl chlapský instinkt.
Stojí tam, na vyvýšené plošině...
při náletu je vyvýšená plošina to poslední místo, kde byste chtěli být,
protože jste snadným terčem.
Ale on si ho vybral,
protože odtamtud dobře viděl.
Viděl všechno pod sebou a zároveň viděl oblohu.
Ford vždycky věděl, kam postavit kameru.
BITVA O MIDWAY Zničehonic se z mraků vynořili Japonci!
Jeho reakcí je čirá kinematografie.
V tom okamžiku se k němu blíží realita a on jí vyjde v ústrety.
Letadla burácivě vzlétají z palub našich lodí.
Bombardéry rozsévají zkázu v okruhu 500 km.
Je vidět, v jakém chaosu natáčel -
ta zoufalá snaha udržet dění v záběru,
filmový pás, který se občas uvolnil...
film samotný je najednou znepokojivým obrazem...
mimovolně nám zprostředkovává drama v jeho syrové podobě.
Je to jeden z nejpřevratnějších okamžiků v dějinách kinematografie.
Pro člověka jako já, který začínal dokumentární tvorbou,
je zajímavé sledovat,
jak Ford zápasil s těmi samými problémy desítky let přede mnou.
Výbuch granátu mě srazil na zem.
Byl jsem dost vážně raněný.
Mezitím naše válečné lodě zastavily japonskou flotilu.
Pak vzal všechno, co natočil. Moc dobře věděl, co drží v rukou.
Nechtěl, aby mu ty záběry vykuchalo námořnictvo,
nebo nějací byrokrati v Pentagonu.
Chtěl z nich udělat film.
Popadl ty filmové kotouče a přivezl je do Washingtonu.
Netuším, jak to provedl.
Nejspíš tvrdil, že jsou to krabice doutníků. Každopádně se mu povedlo dostat je pryč.
"Tu máš, roztřiď je. Ale nedělej to tady, jeď do Kalifornie."
Oficiálně jsem spadal pod námořnictvo, tak jsem se zeptal,
"Mám se tam ohlásit v kasárnách?"
A on na to, "Ne, radši se ohlas u svojí matky.
Bydli v jejím domě."
Ve skutečnosti dobře věděl, že to byrokratům dojde a zeptají se,
"Nemáte tu nějaký filmový materiál, co jste přivezl?"
A on bude moct odpovědět, že nemá.
Neusiloval se vytvořit dokumentární výpověď,
ale výpověď o realitě, jak ji vnímá John Ford.
Rozhodnutí, zdali film promítat v podobě, jakou mu dal Ford,
postupovali odpovědní vyšším místům tak dlouho,
až ho nakonec zhlédl prezident Roosevelt.
Dal mi malou celuloidovou ruličku a povídá,
"Nedívej se na to a nedávej to do toho filmu, dokud ti neřeknu."
A já samozřejmě na nic nečekal, a jakmile jsem vyšel ze střižny,
pustil jsem si to.
Našel jeden záběr.
Už nezjistíme, jestli ho pořídil on sám, nebo ho někde našel,
ale byl to záběr Rooseveltova syna.
Potom domluvil promítání v Bílém domě za účasti prezidenta.
A těsně před tímhle promítáním mi řekl, "Teď to tam dej."
Vyprávěli mi, že během promítání Roosevelt film komentoval,
jak to lidé mají ve zvyku.
Něco jako, "Ano, to je B-17 a tohle je..."
Neustále mluvil, měl spoustu postřehů.
A pak, když se objevil záběr Jimmyho Roosevelta, všechno ztichlo.
Hrobové ticho.
Od chvíle, kdy se na plátně objevil Jimmy, až do konce nikdo nepromluvil.
Potom se Roosevelt otočil k admirálovi Leahymu,
který byl jeho pobočníkem, a řekl,
"Ten film musí vidět všichni Američané. Co nejdříve."
Každý filmový tvůrce tenhle rozhodovací proces dobře zná.
Ví, že v zápase o nedotknutelnost jeho díla je dovoleno vše.
Ten záběr mu pomohl.
Tak bych to řekl.
OFICIÁLNÍ FILM NÁMOŘNICTVA SPOJENÝCH STÁTŮ
BITVA O MIDWAY Účinek napříč Spojenými státy byl obrovský.
Najednou lidé ten konflikt sledovali zblízka.
Bitva o Midway se promítala v 75 % amerických kin.
Bylo to poprvé, kdy Američané viděli válku v barvě.
Ta byla až dosud spojována s únikem před realitou do světa fantazie.
A poprvé se stali svědky amerického vítězství.
Ano. To se doopravdy stalo.
Ale z toho filmu je patrné,
že vybíral záběry zblízka.
Vybíral momentky.
Muži a ženy Ameriky,
tady se synové vašich sousedů vracejí domů po celodenní práci.
To bylo novátorské.
Ještě nikdo nepřistoupil k probíhajícímu válčení
s tak lidsky vypravěčským pohledem.
Byl svědkem vyhlazení celé...
celé vojenské jednotky.
Vpodvečer jsme pohřbili naše padlé hrdiny.
Jejich druzi ve zbrani a velitelé jim vzdali poslední hold.
Když to natáčel, netušil,
že jde o malou součást mnohem většího amerického vítězství.
Z jeho pohledu byla vyhlazena celá jednotka.
To ho, myslím, velmi silně ovlivnilo.
Ve skutečnosti jsem zbabělec.
Vím to o sobě. Proto jsem vyváděl takové hlouposti.
Dostal jsem osm nebo devět vyznamenání.
Protože jsem se snažil dokázat, že nejsem zbabělec.
Ale když bylo po všem, stejně jsem věděl, že to není pravda.
Bezhlavě se do něčeho vrhnete,
ale když je po všem, rozklepou se vám kolena.
Zatímco Ford natáčel na frontové linii,
Caprovi se pořád nedařilo rozjet projekt Proč bojujeme.
Vedl neustálé spory se scenáristy
a brzy zjistil, že nemá na natáčení téměř žádné finance.
Potom zhlédl v New Yorku nacistický propagandistický film
Triumf vůle,
který natočila Leni Riefenstahlová v roce 1934 na sjezdu NSDAP.
TRIUMF VŮLE
Stejně jako zbytkem Ameriky i jím otřásla
obludná Hitlerova ctižádost a bezcitnost
a propagandistická mašinérie, kterou uvedl do pohybu Goebbels.
Bylo za pět minut dvanáct.
Díval jsem se na to a byl jsem k smrti vyděšený.
Vrátil jsem se do své kanceláře, k té mé židli a telefonu,
seděl jsem tam a seděl...
a propadal jsem zoufalství.
Copak můžu tohle předčit?
Síla toho filmu dokazovala, že dobře vědí, co dělají.
Jeho reakce po zhlédnutí toho filmu byla velmi výmluvná.
Vyšel ze sálu se slovy,
"Jsme ztraceni.
Tuhle válku nevyhrajeme. Porazí nás."
Tak účinnou zbraní dokáže být myšlenka.
Takže jak oslovím kluka na ulici?
- Amerického kluka? - Ano.
Jak mu to řeknu? Jede si na kole a... "Hej, ty!"
"Víš ty, co je před tebou? Tohle a tamto."
Jak ho proberu?
A pak mi blesklo hlavou, "Jak to probralo mě?"
Probrali mě oni sami.
A pak jsem si řekl, "Mám to.
Ukážeme těm chlapcům, co natočili oni.
My nebudeme točit nic.
Použijeme jejich záběry pro svou vlastní propagandu.
Ať je vidí. Ať si je prohlédnou.
Jen ať si je pořádně prohlédnou."
PROČ BOJUJEME: PŘEDEHRA K VÁLCE "Slepě mě následujte," křičí Hitler.
"Udělám z vás vládce světa!"
Lidé odpovídají, "Heil!"
"Slepě mi důvěřujte," huláká Mussolini.
"A obnovím slávu Říma!"
Lidé odpovídají, "Duce! Duce!"
"Slepě následujte svého božského císaře," křičí japonští vojevůdci.
"A Japonsko bude vládnout světu!"
Lidé odpovídají, "Banzai! Banzai!"
Capra zvolil přístup, jaký neměl v propagandě obdoby.
Zvolil lidový tón.
Jen si dobře prohlédněte ty vážné muže.
To mají být vůdcové nadřazené rasy.
Mluví k obyčejným lidem. "Vidíte ty týpky? Jak se naparují?
Jak si myslí, že jsou něco víc?
Však my jim ukážeme. Ukážeme jim, že se pletou."
Hitler vypadal jako Charlie Chaplin. Spustil to svoje...
Bylo to jako vystoupení jednoho z bratří Marxových.
Lidi, kteří ho viděli, se smáli.
A když Mussolini rozjel to svoje představení,
vypadal taky jako šašek.
Kdyby za tím nebyly všechny ty hrůzy, všichni ti mrtví lidé,
byla by to komedie.
Pro Hitlera žijeme,
za Hitlera umíráme,
Hitler je náš Pán,
jenž vládne novému neohroženému světu.
Řekl jsem si, "Vždyť je to neobyčejný příběh.
Ti největší hrdinové a největší padouši
na světové scéně.
Skuteční.
Žádní herci. Skuteční."
Jenomže pravda byla taková, že když prohrajeme,
ztratíme svobodu.
O tom nebylo pochyb.
Svobodu jsem považoval za to nejcennější, co máme.
Pokud bychom ztratili svobodu, přišli bychom o všechno.
x
www.Titulky.com