Londýn / Los Angeles 16. ledna 2018
20. výročí od 1. koncertu Coldplay
- Haló? - Ahoj, Chrisi, tady Mat.
- Čau Mate, jak se máš? - Dobře. Můžeš mluvit?
Jo, jasně. Jak se máš?
Všechno v pohodě, jen mě zajímá, jestli už si viděl ten film.
Pravdou je, Mate, že se na něj asi nepodívám.
Mám pocit, že když se něj podívám, tak se budu chtít z filmu odstranit.
- Takže, pokud s tím nemáš problém, můžu ti v tomhle důvěřovat?
- Dobře. - Pokud ti to nevadí.
Prostě známe tě všichni tak dlouho
a věříme ti a máme tě rádi.
Udělej film, který chceš sám udělat
jen tě prosím, nezačínej film
s jedním z těch záběrů, kde jde kapela na pódium,
protože si myslím, že tohle už tu bylo.
- Opravdu? - Jo.
Dobře. No, uvidím, co s tím dokážu udělat.
- Díky, Mate. - Jo.
- Brzy se ti ozvu. - Měj se.
V roce 1996, režisér Mat Whitecross potkal Guye Berrymana
Jonnyho Bucklanda
Willa Championa
a Chrise Martina.
A rok později se z nich stali Coldplay.
Od té doby je neustále natáčí.
O 2 roky dříve.
A Head Full of Dreams je něco, kam jsme se chtěli dostat dlouhou dobu.
Cesta byla tak postupná a tak epizodická,
jako hora, která se stále zvyšuje.
Kdybych se někdy otočil a podíval se dolů,
myslím, že budu ohromen, jak jsme se sem sakra dostali?
Neexistuje den,
ve kterém si neuvědomím, jak moc šťastný jsem.
V první řadě, že jsem potkal ostatní kluky
a že se věci staly tak, jak se staly.
Naše přátelství nějak přežilo
a zůstalo stejné.
Strávili jsme polovinu našich životů společně.
Strávil jsem s nimi více času než kdokoli jiný.
Jsme spíše jako rodina, jsme více jako bratři, než přátelé.
Myslím, že všichni přemýšlíme o tom, co bychom dělali,
kdybychom se nepotkali.
Je děsivé na to pomyslet.
- Fajn. - Pěkný.
Můžete ta světla trochu ztlumit?
Tohle trochu... Díky brácho.
Fajn, fajn, fajn.
- Co zpíváme?
Pěkný.
- Dobrá práce!
- Jo, to je ono. To je ono.
Počkejte. Počkejte na aplaus.
Pokud se ti to nelíbí, netrap se tím. Já se bavím. Víš jak to myslím?
Tak to vnímám.
Tati, miluju tento song. Děkuji, zlato.
A děkuji, že si to řekla, když už jsem ti za to předtím zaplatil.
Řekl jsem ostatním,
aby se podívali na věci, které byly zaznamenány před 20 lety.
Neměl jsem žádnou vzpomínku na někoho, kdo měl v té době kameru.
Je to opravdu zvláštní pocit.
Opravdu vzdálené vzpomínky přicházely zpátky ke mně.
Víte, naše životy se změnily v mnoha ohledech.
A když si vzpomenu zpátky na to, jaké bylo naše první album ...
Víte, když teď posloucháte Parachutes,
je velmi akustické, velmi malé a je velmi intimní.
A potom když rychle přetočíte na A Head Full Of Dreams
je to úplně jiná věc.
Když se podívám na některé staré záběry,
stále vidím stejné lidi, jací jsme dnes.
Chcete-li skutečně získat celý příběh, musíte se vrátit až tam, kde jsme se potkali.
Už to vypadá jako celá věčnost.
Byli jsme kamarádi už rok předtím, než jsme začali dělat hudbu.
Všichni jsme bydleli na stejných studentských kolejích.
Většina lidí by hledala své členy kapely přes inzeráty.
"Hledá se bubeník" v zadní části NME nebo něco takového.
Myslím, že v našem případě to bylo jiné,
protože jsme věděli, že tohle je skupina, kterou chceme vytvořit.
Že chceme být spolu.
Potkali jsme se na University College v Londýně.
Všichni jsme studovali, abychom byli v kapelách.
Tohle je katedrála UCL. Pojď se podívat blíž.
Dobře, právě jdeme na vysokou školu.
Toto je naše hvězda.
Čekal jsem na tebe, pojď dál.
Jenom ty?
Dovol mi, abych ti to tu ukázal.
Vysoká škola byla jen vedlejšák.
Myslel jsem, že je to dobré místo na setkávání se s lidmi, protože jsem chtěl být v kapele.
Přijel jsem tam, dostal se na toto velké místo,
Ramsay Hall se to jmenovalo, na Tottenham Court Road.
Ten blok se skoro vůbec nezměnil. Tam jsme bydleli.
- Teď už to vypadá docela dobře, ne? - To jo.
Takhle to nevypadalo, když jsme tu bydleli.
Pamatuji si první den, když jsem tu dorazil. Před mým pokojem byl nějaký nemocný tulák.
Byla tam spousta muzikantů.
Zrovna v tom roce se zakládalo pět nebo šest kapel.
Na začátku byla spousta otázek.
Co kdo dělá? Kdo je kytarista?
- Byl tam basák ve třetím patře.
Chris byl jako masivní koule energie a vlasů.
Jo, vzpomínám si, že měl velmi dlouhé vlasy,
nikoho takového jsem předtím nepotkal.
Vždycky jsem si říkal,
"Hraji písně, hraji písně" komukoli, kdo bude naslouchat, víš?
- Byl velmi, velmi zábavný,
a byl středem pozornosti.
Prostě jen čekal, až se s někým spojí
- a naštěstí si to byl ty Jonny.
Když jsme se potkali v roce 1996,
Jonny skoro vůbec nemluvil.
Byl to jen tenhle zhulený chlapík v rohu.
Když by jsi mu něco řekl, on by se jen usmál.
Jo, dost dobře jsme si rozuměli,
ale nemůžete začít hrát hudbu na svém prvním rande.
Přijel jsem do Londýna, abych tu našel lidi do kapely.
Chtěl jsem to udělat od chvíle, kdy jsem byl malý kluk,
ale nikdy si nedokážete představit, že je to možné.
Jednoho dne jsem vstoupil do místnosti kde byl Jonny,
a Jonny měl kytaru a já řekl
"Nevěděl jsem, že hraješ na kytaru."
Pak začal hrát.
A něco ve mně se okamžitě zapnulo.
"Tohle je ten kluk, kterého jsem hledal celý můj život."
Jako v Návratu do budoucnosti kde Chuckův bratranec Marvin
volá na Chucka Berry a říká "Mám ten nový zvuk, který jsi hledal".
Byla to láska na první pohled.
Chvíli to trvalo, než jsem ho přemluvil.
Když jsem poprvé začal hrát s Chrisem,
říkal jsem si, že je vážně dobrej a že bychom mohli něco zkusit.
Samozřejmě máte pocit, že něco začíná,
ale nevěděli jsme, co vlastně začíná a kam to až můžeme dotáhnout.
Během několika týdnů jsme oslovili Guye, jestli se k nám přidá.
Já a Guy jsme se na začátku moc nemuseli.
Myslel si, že jsem divný, protože jsem měl dlouhé kudrnaté vlasy.
Já si myslel, že je arogantní, ale nebyl. Byl jen opravdu tichý.
Ale pak jsme se přilepili ke klávesám a říkali si,
"No, dobře...možná už se máme rádi."
Co pro mě znamená hudba?
Je to můj život od doby, kdy mi bylo tak 5 let.
Našel jsem krabici s kazetami, které měla moje sestra a nikdy na to nezapomenu.
Stal jsem se basákem kvůli mé lásce k soulu a funku.
A tak to bylo, víte. Přišel jsem ze školy
a hrál jsem na tento nástroj neustále po celé hodiny,
prostě se zamknout a hrát.
Byl prvním člověkem, který riskoval celý svůj život
kvůli jedné písni, kterou jsme mu s Jonnym zahráli na dvou starých kytarách.
Stále nevěřím tomu, že to udělal.
Brzy se ukázalo, že potřebujeme bubeníka,
abychom mohli odehrát koncert.
Chrisi Martine, toto jsou tvá kola štěstí.
Co se děje? Jsem Cheese Hawk, jezdím za Proco trucks
a Deutschentractors.
Odjeli jsme pryč na celé léto a na konci léta
jsme začali psát některé opravdu dobré písničky a chtěli jsme udělat demo.
Dnes můžeme jíst jídlo, které není z koše.
Byli jsme se vším v pohodě, až na bubny. Neměli jsme bubeníka.
Takže, jeli jsme udělat naše první focení do Tesca na Oxford Street,
Udělal jsem svou fotku, Jonny udělal jeho fotku, Guy udělal jeho fotku.
Takže jsme to byli jen my tři, a jmenovalo se to Panic EP.
Tak jsme šli do Willova domu
a Will byl vždycky náš kamarád, který hrál na kytaru mnohem lépe než kdokoliv jiný
a znal asi 100 písní.
Byl to chodící jukebox.
Potkal jsem se s Chrisem - byli jsme spolu někde v autobuse.
Hrávali jsme na kytary na schodišti, protože tam byla dobrá akustika.
Byl jsem v přízemí a on byl v pátém patře.
5-ti patrový hudební zážitek.
Je to velmi zásadní vzpomínka, kterou mám na to, když jsem byl dítě.
Hudba byla všude kolem. Je to dědictví mé maminky.
Věděl jsem, že Chris a Jonny nahráli EP
a chtěli na něm bicí.
Můj spolubydlící hrál na bicí a měl celou soupravu.
Vše jsme nastavili a pak, když bylo vše připraveno, tak nikde nebyl.
Myslím, že zmizel.
Nejsem si jistý, jak moc byl odhodlán být v kapele.
Takže Will řekl: "Udělám to."
Jsem tu jediný. Jsem jediný, kdo tu zbyl.
"Já to udělám" a šel...
Měl jsem stejný pocit jako u Guye a Jonnyho. "Ach ano, to je on."
Nevěděli jsme, že jsi bubeník.
Taky, že jsem nebyl.
To je klíč, stále se snažím všechny přesvědčit, že jsem.
A tak vznikli Coldplay.
Je to jako když slanina a vejce
a houby a hranolky
jsou společně na jednom talíři
a dohromady se z nich stane něco lepšího.
Stává se z toho soudržný celek, který je chutný.
Náš zvuk je chutný.
Chris je nezastavitelná kreativní síla kapely,
snažíme se s ním udržet krok.
Je to náš nejlepší přítel a hudební génius
a nikdy vás nepřestane překvapovat.
Hudba pro mě znamená všechno.
Myslím, že když mi bylo asi 16 let,
tak jsem vystupoval a dělal hudbu na internátní škole.
A vzpomínám si, že jsem říkal lidem "Budu to dělat už napořád."
Mysleli si: "Jasně. A proč nepřivedeš dinosaury zpátky k životu, když jsme u toho?"
Víte, takhle moc to bylo směšné.
Ale ve svém životě jsem byl opravdu požehnaný
se schopností nikdy se nevzdat, a to tu jsem měl od mého táty.
Je to první osoba, která mi to řekla,
a často mi to říkala,
a teď to říkám já svému synovi.
Můj otec je ve skutečnosti cirkusák,
ale bylo mu řečeno, aby byl účetním.
A u mé maminky jsem cítil určitou frustraci
že nemohla dělat to, co opravdu milovala, což byla hudba.
Takže mi říkali,
že pokud skutečně cítíš, že jsi předurčený něco dělat, běž si za tím.
A dalo mi to velký smysl pro možnosti
a pak se z této filozofie stalo A Head Full Of Dreams.
Má neúprosnou a infekční energii pro hudbu a pro život
a je neuvěřitelné sdílet tu cestu,
protože jsme velmi odlišní lidé.
Chris má vždycky velmi jasné myšlení o tom, kde chce být
a co chce dělat dál.
My, Jon Buckland, Chris Martin, Will Champion a Guy Berryman,
aka Coldplay, se staneme tak obrovskou kapelou,
a tohle bude vysíláno v národní televizi do čtyř let ... do čtyř let!
Dnes je 26. června 1998.
Do 26. června 2002,
Coldplay nebo jakkoli se potom bude skupina jmenovat,
do té doby nás budou všichni znát, kámo.
- Budeme obrovsky populární.
Guy, Will, Jon a Chris, nezapomeňte, dobře?
Masivní. Obrovský.
O 4 roky a 3 dny později ...
Glastonbury Festival - Headliner festivalu -
Každá nahrávka je vaše první a zároveň poslední.
To je způsob, jakým byste k tomu měli přistupovat.
Nemáme pocit, že máme to právo
prostě jen tak nakráčet do těch masivních arén
a hrát stejný druh písniček, které jsme hráli na posledním turné.
Začínáme úplně od začátku.
- Dobře, ne až tak tvrdě ... - Ale něco podobného
- Jo, jo. - Ale myslím, že je to dobře.
Jakkoli jo zní blbě ... Stále se snažíme to tak udělat.
Hej, náš kamarád Chris Martin je teď s námi ve studiu.
A je z malé kapely - Coldplay.
Jejich nová deska se jmenuje A Head Full of Dreams.
Nejste potěšeni, že se svět stále stará,
když vylezete z jeskyně, kde děláte svá kouzla?
Určitě. A právě teď jedeme na turné, kde budeme následujících 18 měsíců.
Až tehdy je to skutečná výplata.
Nemůžete brát nic jako samozřejmost.
Jak rychlý byl vzestup,
tak pád může být čtyřikrát nebo pětkrát rychlejší.
Celý týden jsem měli zkoušky,
odehráli jsme zkušební koncert.
V podstatě jsme se rozloučili.
Odjíždíme na rok a půl pryč.
Na konci jsem dostal tento ohromující pocit,
že se to každému líbilo,
ale ve skutečnosti jsme zněli naprosto hrozně.
Určitě jsme cítili, že si vše musíme opět zasloužit.
Ahoj, jak se máš?
Zbrusu nové album je tak odlišné od posledního alba.
Tolik energie, tolik barev, tolik světla.
Rozhodně. Chtěli jsme udělat album, o kterém jsme vždy snili.
Ale teď jsme trochu nervózní, protože nevíme, co si o tom myslí ostatní.
Ale celé je to jako splněný sen.
Tohle by mohlo fungovat.
Bylo na čase, abychom udělali album
o naději, lásce a soudržnosti,
víte, zahrnout všechny zvuky, které máme rádi
a všechny styly, které se nám líbí.
Myslím, že někteří lidé budou říkat, že je to holý nesmysl.
Ale to je v pořádku.
Tohle je první turné, kde máme pocit,
jo, takhle přesně to chceme.
Myslím, že každé předchozí turné bylo ve smyslu:
"Jednoho dne budeme mít tento druh písniček a produkce."
Tohle A Full Head of Dreams turné je první
kdy máme vše, v co jsme vždy doufali.
V kapele jste čtyři. Kdo je šéf?
Máme pátého člena, Phila.
Nikdo ho nevidí, protože je až příliš hezký,
a má vše na starosti.
- Opravdu existuje? - Phil je skutečný.
Rád bych to přeformuloval. Phil je skutečný.
On je ... Copak ho nevidíte?
Sedí tam.
Sedí vedle Guye. Moc nemluví.
Ne, on nevystupuje v televizi.
Phil Harvey byl náš první manažer.
Zaplatil za nás, abychom nahráli naše první EP.
Je trochu jako vnitřní outsider.
Je schopen vše vidět v mnohem lepší perspektivě než my.
Rozdíl mezi čtyřmi a pěti lidmi
v demokracii je skutečně rozhodující, protože někdo vyhraje.
Neexistuje remíza.
Je to pravděpodobně ještě zdravější než demokracie, protože nikdo nemůže být vyloučen.
Neexistují žádné volby.
Je to jako demokratická pětinásobná diktatura.
Takže za kolik? - 400 za každý.
400 za jeden? Ano, pane.
Cože? 3 kusy za ...
1 000 za čtyři. Za 600 ...
Vemte si to. Za 1,000. To je strašné vyjednávání.
Když jste v novém městě, je důležité nevypadat jako turista.
Mám pravdu, Phile? Musíte zapadnout.
Jen se ujistěte, že jste připraveni
na každou událost.
Jo, buďte v bezpečí a buďte diskrétní a ...
Myslím, že budeme v pořádku.
Takže mě a Chrise poslali do stejné internátní školy, když nám bylo 13.
Tak jsme se setkali a od té doby je to můj nejlepší kamarád.
Myslím, že jsem se dlouho podvědomě
snažil popírat mou výchovu.
Byl jsem vychován velmi nábožensky,
takže tu jsou v tomto ohledu neustálé pochyby.
Studoval jsem ve velmi malé škole v Devonu
a pak jsem šel do obrovské školy v Dorsetu.
Tam jsem si uvědomil, "Ach, to bude těžké."
Při zpětném pohledu to byla skvělá příprava
na to, být v Coldplay, ta šikana.
Myslím, že se k němu lidé chovali fakt blbě.
Měl v sobě určitou zranitelnost.
V mém ročníku bylo několik kluků, kteří byli více spolu,
a byli dvakrát tak velcí než všichni ostatní,
a jeden z nich byl Phil, s jeho dokonalýma vlasama.
A myslím, že mě v podstatě litoval.
Ve škole jsme byli ve spoustě kapel, ale nikde jsem dlouho nevydržel.
Moc jsem to chtěl, ale neměl jsem žádný talent.
Naše bluesová kapela se jmenovala Rocking Honkies,
a bylo to přesně tak špatné, jako to zní.
Jdeme do zákulisí s Honkies.
Přidejte k tomu své názory.
- Chris Martin na klavíru!
Známe se teď už tak dobře, že víme, na co nemáme tlačit.
Upřímně, jsme teď ještě lepší kamarádi, než dříve.
Chris mi to dříve vysvětloval,
protože jsme měli setkání s kapelou, a řekl: "Teď je to super,
vím, kdy nemusím nic říkat, protože vím, že řekne něco Will,
vím, kdy něco řekne Guy."
Takže nějaké větší neshody jsou vzácné.
Jako kapela máme své momenty, ale vždy se přes ně dostaneme.
Čtyřstranné manželství je obtížné.
Je to těžké, protože pracujeme tvrdě, aby byli všichni spokojení.
Ale někdy je potřeba se ozvat,
a během těch let jsem se naučil, že to musí být já,
jakýsi neoficiální prudič.
Dostali jsme se do bodu, kterému říkáme ... seznam skladeb.
Jaké písničky budou na albu A Head Full Of Dreams?
Myslím, že všichni souhlasíme s tím, že ...
se na všem asi neshodneme.
Ale myslím, že je tam osm písní,
na kterých se dohodneme všichni.
- Ano. - To by pro mě asi příliš mnoho.
V pořádku.
Mám strach, že jeden druhého pěkně naštveme.
Musíme být upřímní. Tento týden nemůžeme ...
- Musíme to mít. - Dobře. Tak které?
Mám pocit, že "Hymn for the Weekend"
- Všichni souhlasíme? Souhlasíme? - Souhlasím!
- Máme to, máme to. - Ano.
"Everglow"?
Souhlasíme.
"Amazing Day"
No sakra.
Raději řekni ano.
Ale já nechci být kretén. Mým úkolem je držet kapelu pospolu.
Samozřejmě, ale ... udělám, co řeknete.
Neodejdu z kapely jen proto, že ...
Takže, je rozhodnuto.
"Up & Up" To bych byl rád.
To bych tam chtěl.
Musí tam být, protože to je příklad zásadního příběhu.
No, určitě už jsme udělali EP.
Nikdo z nás není nějak konfrontační,
ale někdy to to může pomoci
a určitě existují argumenty.
Každý má slovo, víte,
to je základ naší kapely, rovnost.
Tak jsme se dohodli už v Camdenu, na úplném začátku.
To je naše oblast. To je naše oblast.
Ukážu vám to.
Támhle ta silnice.
Právě tady je to, kde se všechno odehrálo. To je naše jeskyně.
Tady to začíná.
- Camden? - Jo, v Camdenu.
Začátek rockové legendy.
- To bylo ono. - Wow.
Tak ...
- 268. - Ano.
- Malovalo se tu. - Vypadá to mnohem hezčí.
Tady jsme začali poprvé zkoušet, když se k nám přidal Will.
Můj starý byt, kde jsme žili spolu s Chrisem.
Jsme na Camden Road, jsme The Coldplay.
Pojď, ukážu ti to.
- Tady je Guy. - Tam vlevo dole.
- Kdo tu bydlel? - To byl Chrisův pokoj.
- Tady jsme hráli. - Ano.
Procházíme prostou rutinou,
zatímco zpíváme některé písně.
Nevím, jestli to vidíte, kde jste.
Tohle byla Jonnyho ložnice a zkušebna naší kapely.
S Chrisem obvykle stojíme. Zvedneme pravou ruku.
Správně. Otoč ji.
Zrovna jsi dostal prdel, Jonny?
- Je docela malý, že? - To opravdu je.
Pro celou kapelu + postel.
Je legrační myslet na to, že tady to vše začalo.
Pár dní po Panic EP jsme měli naši první zkoušku
a v ten večer jsem zavolal promotérovi
na Laurel Tree v Camdenu a řekl mu: "Můžeme mít koncert?"
S dojmem, že to bude za šest, osm týdnů.
Řekl mi: "Jo, příští neděli."
"Jak se jmenujete?" "Zatím nemáme jméno"
A bylo to. Museli jsme vymyslet jméno, protože jsme tiskli letáky.
Takže jsme přišli s opravdu strašným jménem.
Existuje jeden starý papír, který má Chris.
Je to něco jako seznam věcí pro kapelu.
Jedním z úkolů je najmout bubeníka.
Koncert 1, koncert 2, koncert 3, koncert 4, získat smlouvu.
Teprve když přišel Phil, všechno se začalo měnit.
Vždycky jsem chodil v Londýně za Chrisem na návštěvu
a sdílel bych postel s Jonnym.
Přišel jsem na první show, když se jmenovali Starfish.
Díky moc, že jste dorazili.
V Camdenu to byla tehdy událost.
Naše první vystoupení v Laurel Tree byla ...
pravděpodobně nejvíce děsivá zkušenost v mém životě.
Před koncertem mi bylo strašně blbě.
Nikdy jsem nebyl tak nervózní.
Očekávali jsme, že přijde tak 20 lidí.
Bylo vyprodáno a my jsme si pomysleli: "To je trochu divné."
To je ta skvělá věc na vysoké škole. Vypadali jsme díky tomu populární.
Zatímco ve skutečnosti přišli jen relaxovat.
Je to tu opravdu malý, že?
Můj pedalboard by se sem ani nevešel.
- Je to ale fantastické. - Necítím ani, že by to bylo už 20 let.
Měli jsme tu pár koncertů, že?
Myslím, že tohle byl ten jediný bez bicích.
To jo. Skupina, která hrála před námi bicí měla
a tak jsme je poprosili, zda-li bychom nemohli použít jejich bicí a oni řekli, že ano,
ale pak promotér zkrátil jejich koncert.
Jo. Pohádali se a vzali si ty bicí domů.
Prosil jsem je: "Prosím, neberte je.
Toto je teprve náš druhý koncert."
Mám nápad.
Nemáme basový buben.
Ale když dupnu nohou ...
můžete dělat 'Ooo'.
Super nápad.
Renovovaný Will, lidi.
Naprosto děsivé, ale zároveň neuvěřitelné a nádherné.
Naše druhé vystoupení jako celek, ale naše první vystoupení jako Coldplay.
The Coldplay. The Coldplay, jo.
Odkud pochází naše jméno?
Náš kamarád měl skupinu zvanou Coldplay,
a oni se rozhodli, že se jim to nelíbí. Tak jsme jim to ukradli.
Říkali, že je to trapné jméno a už je ho nechtěli dál používat.
Opravdu těžké slovo na vyslovování.
Říkáte, že jste ve skupině. "Jak se jmenuje ta skupina?" Coldplay.
"Co Goldblade? Cold Cut?"
- Je to opravdu těžké. - Gold Blend.
Pořád nemám pocit, že jsme si vybrali správné jméno,
ale myslím, že už je teď trochu pozdě na to ho změnit.
Každá show vypadala opravdu jako milník.
Vzpomínám si na ten pocit a vzrušení v těch místnostech,
pot odkapával ze stropu, všude kouř a lepivé podlahy.
A toalety, jak je známo,
tam jsme si uvědomili, že to bude těžká práce.
Musíte do toho vložit čas a úsilí.
Byli jsme připraveni to dělat tak dlouho, jak jen to bude možné,
jen pokračovat nechat se oškubat
od chamtivých promotérů v Camdenu.
Myslím, že v zadní části mé hlavy jsem si musel myslet,
"Jo, chtěl bych se do toho zapojit."
A pak si vzpomínám jak mi potom Chris říkal, že je oškubávají,
a pomyslel jsem si: "Možná s tím něco dokážu udělat."
Odešel z univerzity, aby se o nás mohl starat,
což byl neuvěřitelný krok.
Pak se to posunulo na další úroveň.
Hluboko v doupěti rock and rollu, jsme našli pana Williama Championa.
- Trochu nervózní? - Jo, trochu.
- Kde je pan Harvey? - Kde?
Myslím, že jsem to bral vážně od okamžiku, kdy jsem s tím začal.
Měl jsem knihu "Jak být manažerem skupiny."
Měl jsem nejdelší seznam lidí které oslovit,
ale nikdo mi nechtěl vzít telefon a to mě pěkně štvalo.
Myslím, že to, kvůli čemu jsme pokračovali, bylo, že se naše písničky stále zlepšovaly,
koncerty se stále zlepšovaly.
Myslím, že Chris pro nás všechny vždycky měl dostatečné sebevědomí,
víte co myslím?
Steve Lamacq přišel poprvé na koncertě ve Falconu.
Steve Lamacq v publiku, z toho jsme byli unešení!
On je jako Yoda všech rádií v Británii.
Přišel za námi dříve, než všichni ostatní.
Nemohl jsem tomu uvěřit. Začal jsem se potit. Steve Lamacq.
Pamatuju si, jak mi Lamacq volal.
"Phile, tohle je poprvé, co jsem nabídl
Radio 1 večerní vystoupení hudebníkům bez smlouvy.
Co vy na to?"
- Sorry, kámo, díky. - Na zdraví.
Chytli nás lovci autogramů.
Nechtěli náš autogram. Chtěli autogram Bryana Ferryho.
Zřejmě tu někde poblíž žije.
Tohle je Lamacq Live z Radio 1
a můžeme přejít do našeho studia Maida Vale.
Ahoj, Coldplay?
- Ahoj, Steve. - Dobře, Steve.
Vydali jste singl, že ano?
Ani jsem nevěděl, že jste něco vydali.
Ukryli jsme ho do tvého holubníku.
- Neposlechnul sis ho, ty bastarde.
To neřeknu.
Kterou písničku máte jako první?
Zazpíváme písničku "Bigger Stronger", která byla náš květnový singl.
Ale lidi to nejspíše nezaznamenali.
Dobře, toto je Coldplay, živě na Radio 1.
Děkujeme Steve.
Bylo to opravdu intenzivní časové období,
protože jsme byli tak odhodlaní uspět.
Prostě se nevzdáme, dokud se někam nedostaneme
a uděláme album a získáme smlouvu.
Mohl jsem říct, že ty písničky byly opravdové
a prostě jsem si myslel,
"Dobrá, tohle může být něco, co se stane součástí mého života."
A pak během několika týdnů to bylo všechno.
Byl jsem v koupelně v domě mých rodičů
a četl jsem magazín NME.
Psalo se v něm "20 nových kapel za rok 1999".
A byli tam Muse, Elbow,
Gay Dad, Bellatrix
a pak jsem narazil na Coldplay, v tom okamžiku jsem omdlel.
Jo, Chris spadl ze záchodu.
V podstatě jsem prožil moment doktora Browna z "Návratu do budoucnosti".
A zavolal jsem Willovi, zavolal jsem Jonnymu, zavolal jsem Guyovi.
"Viděli jste to?"
Magazín psal: "Bigger Stronger" byl jejich debutový singl.
Očekávejte, že jeho kopie bude mít před Vánoci hodnotu hypotéky.
K čertu, chlape.
Jeden jediný odstavec změnil celý náš život.
Následující koncert po vydání NME
Jen si vzpomínám, že bylo totálně vyprodáno.
Nevím, jestli jste o nás četli, ale psalo se o nás.
Potom se vše odehrálo strašně rychle.
Spousta různých nahrávacích společností (i těch které mě předtím ignorovali)
všichni najedou otočili a říkali: "No víte, našli jsme to vaše demo."
Bylo to úžasné.
Jo, 15. dubna 1999,
jsme na Trafalgarském náměstí podepsali smlouvu.
Měli jsme spoustu nabídek, ale vždycky to bude Parlophone,
domov Beatles.
A ještě měli Radiohead, měli Supergrass.
Velmi dobře si to pamatuji,
ten pocit: "Konečně něco máme."
A jsme zpátky u Chrisova seznamu. Jeden úkol splněn.
Teď začněme s důležitou prací.
Určitě si nepamatuji, že by to
byl ten pocit, že jsme to zvládli.
Byl to spíš pocit, dobře, tohle je začátek.
Jo, kluci.
Všechno bylo v pohodě.
Bylo tam spousta maličkostí, které jsme prostě stáhli.
Ale naše duše kámo ... Myslím, že to byl náš nejlepší koncert.
Byl to náš nejlepší koncert s duší.
Rozhodně kámo.
Ten výběr písniček byl o moc lepší, že jo Phile?
Myslím, že to bylo výborný.
Stojím si za tím. To mě nezajímá.
To je ta cesta.
Během dalších 20 minut tam nejdeme.
Jen ať si počkají.
Počkejte, než nám dá povolení Jeff.
Dobře - dnes je rozhodně nechte čekat.
Udělali jsme první britské turné se sedmi kluky v autobuse.
Nemohli jsme uvěřit našemu štěstí.
Je úžasné dělat stále to stejné už 20 let.
Guyi, jsi připravenej?
Nejsem.
Guyi! Dělej ...
Nejsem připravenej.
Byl to neustálý vývoj.
Takže to nevypadá tak, že jsme
najednou skočili z hraní v malé hospůdce v Camdenu
na obrovský stadion v S?o Paulu.
Myslím, že někdy to je ten postupný proces,
který stíní ten pocit, jak daleko si to dotáhl.
Tohle je Hoppy.
On je ... jsi z Leicesteru, Hopsi?
Tato písnička je pro něj.
Ale rozsah věcí, které se dějí kolem nás je naprosto obrovský.
Hoppy, kde je Hoppy?
Chtěl bys k nám na pódium?
Tohle je Hoppy, který se nám už 20 let stará o kytary.
Je s námi od doby, když jsme ještě cestovali v malé dodávce,
menší než toto pódium a hráli pro 20 lidí.
A po celou tu dobu byl s námi a byl trpělivý, stejně jako většina našeho týmu
a my jim chceme poděkovat,
protože pracují tak tvrdě, aby nám tohle všechno umožnili.
Náš tým byl neuvěřitelný.
Je tu hrstka lidí, kteří jsou s námi od úplného začátku.
Dnes jsou to už legendy v oboru,
což je úžasné.
Každý si o nás myslí,
že nás vytvořila nějaká velká nahrávací společnost,
jako nějakou chlapeckou indie skupinu,
ale všechno jsme to dokázali sami.
Náš manažer je náš nejlepší kamarád a my pracujeme na nahrávkách.
Přesně to nás na to nejvíc baví,
že to děláme sami, tak "podomácku".
Ale to nikdo nevidí,
protože vidí tu uhlazenou TV reklamu a tak dále.
Takže jaké další texty by mohly jít na trička?
Bylo by trochu mizerné tam mít "Nikdy se nezměníme, že?" Ne?
To by bylo vtipné, kdybys to pořád nosil.
"Umí s tím někdo létat?" Super, Hopsi.
To je můj nejoblíbenější text ze všech písniček.
Jo, můj taky.
Když máte své první album,
zeměkoule WHSmith je zhruba stejně velká jako produkce.
Ale teď máme tuhle multimediální, 3D věc.
Jaké je měřítko?
1:1
Takže ve skutečnosti to bude větší? Dvakrát větší.
Minimálně dvakrát tak větší.
Takže tohle jsou to lístky, které jsme prodali.
Skoro všichni tu stále jsou.
Po cestě jsme jen přidávali lidi,
jednu velkou rodinu.
Myslím, že jsme v minulosti
cítili velký tlak po hudební stránce,
abychom ze sebe dostali všechno.
Začali jsme spolupracovat s lidmi,
protože nám to otevřelo nový způsob tvoření hudby.
Jsme šťastní, že to pro nás děláš.
Zachráníš nám kariéru.
Ale nech toho, ty blázne.
Můžou si to natočit? Jasně.
- To je Chrisův telefon.
Stále máme tu domácí filozofii,
ale zrovna teď máme politiku otevřených dveří.
V podstatě, pokud se ukážete, dáme vám šanci.
Ale pomohlo by, pokud jste, řekněme, legenda.
To zní tak skvěle. Díky.
Uděláme to právě teď. Dobře.
Studio, ve kterém jsme nahrávali s Beyoncé
byl ve skutečnosti pokoj mého syna,
takže jsme to museli udělat tak, aby to vypadalo aspoň trochu jako studio.
Chce, abych to zkusila znovu a něžněji.
A aby se cítila speciálně.
Některým lidem se může zdát zvláštní,
že Stargate produkují písničku,
ve které figuruje Noel Gallagher a také Beyoncé.
Dokonce i mně to chvíli trvalo, než jsem to zpracoval.
Oasis pro nás byli stěžejní kapelou v polovině 90. let.
Noele!
Jsme v konfliktu?
Ne, ale ty a naše dítě ano.
Proč jsme vlastně v konfliktu? Vůbec to nechápu.
Nemám tušení.
Kdo ten konflikt odstartoval?
No ty přece.
Já nic nezačal.
Jen nekecej ty bastarde.
Bylo to tak, že prostě tohle se jmenuje A Head Full Of Dreams.
Mělo by to být o tom, jak se plní sny.
A jedním z našich snů bylo, aby v nečem hrál Noel.
Noel Gallagher je i podle vlastního uznání trochu nevrlý
a vůbec nesdílí můj pohled na svět.
To je celá vlastnost tohoto alba. Je to jako, všichni jsou v pohodě,
dokonce i lidi, kterým se nelíbí koncept tohoto alba,
se na něm přišli podílet.
Takže, díky, Noele.
Všiml jsem si, že se na něm podílely i tvoje děti.
Správně,
pokud chcete, aby se vaše děti objevily na vašem albu, musíte uzavřít dohodu.
Za prvé se jim ta písnička musí líbit.
Za druhé musíte mít po ruce pizzu.
Je to v podstatě úplatkářství.
- To bylo tak krásné.
Obecně u A Head Full Of Dreams
jsme se všech kolem zeptali, jestli chtějí zpívat.
Chtěli jsme se pokusit přijmout všechny věci, které milujeme
a lidi, o kterých si myslíme, že jsou úžasní.
Jen myšlenka inkluzivity.
Začali jste společně hrát jako 4 kamarádi
a stala se z vás největší rocková kapela na světě.
Zajímalo by mě, co jste v tomto procesu ztratili?
- Našeho bubeníka.
Velmi brzy jsem si uvědomil, že bez pěti z nás
prostě nemůžeme být Coldplay.
Ztratil jsem pojem o tom, co dělá kapelu kapelou.
Jediná věc, kterou máme je naše přátelství.
A směr naší kapely se mohl dramaticky změnit,
protože jsme v podstatě vykopli Willa z kapely.
Bylo to nejtemnější a nejhorší rozhodnutí
v celé historii kapely.
Vzrušení a všechno, co jsme udělali bylo cíleno na získání smlouvy.
Potom jsme dostali smlouvu a pomysleli jsme si: "Ach, Bože."
Super, co budeme dělat teď?
Dostal jsem se do určitého bodu, kdy jsem dost dobře nevěděl jak hrát na bicí
a abych udržel krok s nově napsanou hudbou.
Ztratili jsme tam načasování. To bylo otřesné.
Určitě to nebylo dostatečně dobré, aby to prošlo přísným nahráváním.
Necháme to a přeskočíme na další? Jo.
Pracovali jsme s producentem, který měl rád dokonalost.
A bylo to všechno o tom, že Willovo hraní na bicích není dostatečně dobré.
A věřili jsme tomu, víte, věřili jsme tomu.
Vše to bylo velmi obtížné.
Chris a já jsme měli ...
Opustil jsem skupinu, což bylo naprosto nepříjemné.
Choval jsem se k Willovi špatně
a víte, nevěděli jsme, co děláme.
Takže Will nás opustil a udělali jsme několik konkurzů.
A myslím, že pravděpodobně dělání těch konkurzů
nás opravdu zasáhlo, bylo to strašné.
Probudil jsem se a říkal jsem si: "Tohle je úplně špatně."
Řekli jsme: "Prosíme Wille, můžeš se vrátit?"
A díky Bohu, že se vrátil.
Kdybychom šli jinou cestou,
tak vím, že bychom v určitém okamžiku neuspěli.
Jak to jde?
V pohodě.
Není to poprvé, co jsi připoután k židli a musíš se omlouvat, že jo?
Tak je to tady!
Coldplay!
Jsem rád, že se to stalo,
protože si myslím, že to byla neuvěřitelně důležitá lekce
o tom, čeho bychom se měli nejvíce držet.
Takto jsme začali a takto budeme pokračovat.
Wille, Wille.
Bubeník dostane vždy trochu "kartáč",
pokud omluvíte tuhle frázi.
Mám-li nějakou radu, kterou bych dal začínajícím kapelám,
tak ať se nikdy nenaváží do svého bubeníka.
Kapela je kouzelná věc a všichni se zlepšují společně.
To je to, díky čemu Will získal svou sílu.
On je jako základ sochy,
a bez ní by se to celé zhroutilo.
Pravdou je to, že bez těch dalších 3 kolegů
by byl každý z nás v háji.
Prostě jsem to nedokázal udělat sám.
Nemohl bych to udělat.
Jonny. Jo.
Skvělej song. Miluju to.
Co si myslíme?
Dostaneme se do TOP 1000?
Nevím, jestli to dokážeme.
Super, tak co musíme udělat?
No dobře ...
Kdo chce jít jako první?
Tohle je super. 15 minut bude stačit?
Jo, to bude stačit.
Skvělý. Díky.
Chcete abychom mluvili francouzsky? Jo, to by bylo nádherné.
Jak se řekne 'den vydání'?
Parachutes jsme udělali v době, kdy jsme měli spoustu emocí,
nepotřebovali jsme vědět jaké jsou, nebo jak se s nimi vypořádat.
Willova máma byla velmi nemocná.
Nikdo z nás netušil, jak mu pomoci.
Nevěděl, jak to vyjádřit.
Byla nemocná už několik let a ve skutečnosti se to lepšilo,
ale pak se to bohužel znovu zhoršilo.
A to je velmi zvláštní čas.
Byla v kapelách. Milovala hudbu.
Byl to její život, víte.
Kamkoliv jsem šel,
tam jsem byl s kapelou.
Šel jsem do jejich bytu a řekl jsem jim, co se děje.
Neměl jsem opravdu žádný nástroj, s kterým bych se s tím mohl vypořádat.
Myslím, že jsem se prostě vrhl do tohoto mimořádného, nového života, který jsem měl.
Myslím, je zjevné a výrazné,
když stejně přijdete o rodiče,
ale rozhodně více ohromující,
že je to něco, co tak milovala.
Zemřela v květnu roku 2000,
a naše album vyšlo v červenci toho roku.
Mluvíte s námi v docela nervózním stavu,
protože se právě blížíme ke krizovým časům.
V příštích dvou týdnech je to pro nás něco jako 'udělej to - nebo si dej pauzu'.
Ve studiu jsme prožívali dost těžké chvíle
a naše sebedůvěra trochu kolísala.
Nevěděli jsme, co vlastně děláme
a opravdu jsme nevěděli, jakou kapelu chceme být.
Kvůli těm písničkám jsme se skoro rozpadli.
Mnohokrát jsme to zahráli a řekli si: "To bylo opravdu dobré",
a pak jsme si to znovu poslechli a jeden z nás se zase rozčiloval.
Chris nás zavolal a řekl:
"Poslouchejte to, mám tuhle novou písničku"
A bylo to trochu akustické a znělo to trochu jako Neil Young,
pomalé a venkovské.
Jonny k tomu zahrál velký, zkreslený riff
a pak se to skutečně narodilo.
Při nahrávání tohoto alba jsme si prošli peklem.
Ale když nám ubývala naše sebedůvěra, nebo naše nadšení,
vždycky to byl Chris, který řekl: "Musíme to udělat správně."
Záleží nám na tom, co uděláme.
Není nám jedno, když nás lidé kritizují.
Záleží nám na tom, když je nám řečeno, že nejsme to a nejsme tamto.
Ve studiu bylo tolik nepříjemných hodin,
ale nakonec to všechno stálo za to.
Nijak jsem na to netlačil, ale bylo to krásné gesto,
že chlapci chtěli dát na obal alba malý text,
o tom, že je album věnováno mé mamince.
Takže jsem za to vděčný
a je to něco, na co by byla velice hrdá.
Dobře, naše album je venku! Naše album je venku!
Nikdy jsme si nemysleli, že se toho dne dočkáme, abychom byli upřímní.
V dnešní době nejsou tak dobré časy, ale je tu světelný maják.
Samotné album se jmenuje Parachutes,
singl se jmenuje "Yellow", a skupina se jmenuje Coldplay.
Vaše album se bude prodávat na místech jako je Tesco.
Dvě krabičky Kitekatu, Coldplay Parachutes,
nějaké Hobnobs. Prosím.
Ahoj, Mate. Dnes je první den jednodenního natáčení.
Cítím se dobře. Cítím se hubený.
Teď další 'Top of the Pops' debut pro 4 chlapce z Londýna,
stále čerstvý, z jejich prvního turné.
Tohle je Coldplay.
Už jste prodali více než 35 000 kopií v Nizozemsku.
Včera jsme zrovna pokořili 1 milion po celém světě.
Před třemi lety by si vedle nás ani nesedly holky na autobusové zastávce.
A teď nás obklopují.
Nová nejvyšší nahrávka a zbrusu nové album číslo jedna
Coldplay a Parachutes.
Nevím, jak to správně uvést, ale snad příští rok v tuhle dobu
si to budete zpívat, protože to bude hit,
a jmenuje se to "Yellow".
Jejich první album Parachutes
dosáhlo neuvěřitelných 3 milionů prodejů po celém světě.
To není špatné na čtyři kluky s průměrným věkem 22 let.
Je tam zeď.
Děkujeme všem, moc děkujeme.
Lidé vždycky říkali: "Jednou se ti ta písnička omrzí",
ale zatím se mi to nestalo.
Ale jen si nejsem jistý, jestli je to klasika.
Jmenuji se Chris, zpěvák skupiny Coldplay.
Několika milionová, platinová,
skvělě se prodávající nahrávka
byla Parachutes.
Ale musíme pokračovat.
Ale abychom mohli pokračovat,
musíme pracovat nesmírně tvrdě.
Toto je nervové centrum Coldplay,
kde se vše dokončuje.
Pojďme se podívat dovnitř, kdo co dělá.
Wille.
Jsi bubeníkem Coldplay. Co to děláš?
Dělám nějakou práci na novém albu.
To musí být jeho oblíbený zvuk, jak se ladí orchestr.
Jaký je tam verdikt? Zdá se, že nikdo vážně ...
- Myslíme si, že je to skvělé. - Dobře.
- Chci říct, že tu není prostor pro průměrnost. - Ne, to není.
- Pokud to stojí za prd, tak mi to řekni. - Je to skvělé.
Pokračuj kámo.
Ale já to řeknu, i kdyby se to všem nelíbilo, víte,
chtěl jsem, abychom nahráli album,
po kterém bychom mohli umřít štastní s pocitem, že jsme ho udělali,
a to je to, co si myslím
a to zní neuvěřitelně snobsky,
ale nemá smysl být v kapele,
pokud se nepokoušíte vytvářet tu nejlepší věc ze všech.
- Cože? - Zní to skvěle.
Prostě zaútočte, jako kdyby jste milovali tu kapelu.
- Představte si to.
Pojďme.
Nemyslím si, že jsme byli spokojeni s prvním albem,
což nám přinutilo pracovat tvrději na tom dalším.
Neexistuje žádný recept, který bychom se pokoušeli zopakovat.
Kámo, slyšel jsi to?
Slyšel jsi Jonnyho riff? Je to super, je to úžasné.
Je to jen Guyovo hraní na baskytaru, které to kazí, chápeš?
Protože trávíš všechen svůj čas tím, že je natáčíš. To je proto.
Guyi, prosím, člověče.
V tomto bylo o moc více chuti,
na to, abys zapomněl na své osobní, duševní,
nebo fyzické zdraví.
Prostě jsme se nezastavili, dokud nebylo všechno tak jaké jsme to chtěli.
Mohli bychom získat někoho jiného. Pino Palladina.
Existuje nějaká stinná stránka? Myslím tím ...
Každý, kdo říká, že je tu stinná stránka toho, co děláme, mluví totální hovadiny.
Samozřejmě, že se stresujeme a děláme si s tím starosti
a dáváme do toho všechno, co jde
na úkor přátelství a všeho.
Neexistuje ale žádná stinná stránka toho, že jsme v kapele.
Je tu stinná stránka toho být tváří té skupiny?
Ne.
Chris nic nedělal, jen po dobu sedmi měsíců myslel na album,
snažil se o absolutní dokonalost.
Vlastně ani nespal.
Byl tak neuvěřitelně soustředěný,
pravděpodobně na úkor mnoha dalších věcí v jeho životě,
zatímco já se klidně zvedl a šel domů.
Zvlášť když to mixujete a musíte poslouchat stejnou skladbu 80x za den.
Do té doby to zní úplně stejně.
Chris o jednom víkendu přišel do studia a strávil ho tam sám.
Pak jsme se všichni vrátili v pondělí a říká nám: "Mám tuhle písničku".
A nahráli jsme ji přesně tak, jak byla,
a zachovali jsme ten původní ráz.
Tohle je novinka. "The Scientist"
Bylo to prostě všechno tam,
v tak bezprostředním, vzrušujícím okamžiku.
Nejlepší chvíle celého nahrávání pro mě byla,
když jsme se vrátili k této písničce
a zrovna jsem slyšel přes zeď tento riff
a to je moje nejoblíbenější část hudby na tom albu.
Čau kluci.
Než jsme jeli do Ameriky, pomysleli jsme si: "Opravdu?
Jsme si jistí? Nikdo nás tam nebude mít rád."
Nebyla tam žádná falešná skromnost.
Neměl jsem tušení, jak propagovat album v USA.
Měl jsem štěstí, že jsem se potkal s Davem Holmesem,
a on se k nám připojil jako manažer pro USA.
Velmi rychle byl celkovým vůdcem.
Byl jsem fanouškem jejich hudby od jejich prvních pár EP,
ale nikdy nezapomenu na den, kdy jsem dostal do ruky kopii 'A Rush of Blood to the Head'.
Tehdy jsem opravdu věřil,
"OK, tihle kluci mají schopnost se dostat hodně nahoru."
Dave mi včera řekl, že ...
používám špatný text pro 'Rush of Blood'.
Dave velmi rychle převzal otěže.
Teď je to jen velký táta.
Oni byli pro to, co bylo potřeba.
Vzhůru na Ameriku.
Ale ze začátku nebyly reakce moc dobré.
Moderní rocková rozhlasová stanice pořádala velký festival
a my byli vloženi mezi některé opravdu těžké skupiny
a bylo to dost demoralizující.
Schytávali jsme to ze všech stran.
Má tady někdo naše album?
Dobře, ty?
Skvělá práce, super. Jedna osoba.
Vzpomínám si, že jsme hráli show v rádiu ve Washingtonu
a někdo hodil CD na Chrise a udeřil ho do hlavy.
Vrátil se zpět do šatny a říká: "Díky moc, Dave."
Poslouchej, tohle se nám vůbec nelíbí.
Je to v háji.
Cítil jsem se hrozně. Řekl jsem jim, že to byl dobrý nápad
a jsem si jist, že se cítili jako: "Proč to kurva děláme?"
Myslím, že v té době jsme ke všem ostatním cítili úplně jiné pocity,
ale myslím, že ta pozitiva pracovala spíše pro nás než proti nám.
Pokud někdo řekl před rokem, že se nám bude v Americe dařit, pravděpodobně bychom se smáli,
protože to není takový druh hudby, kterou byste spojili s americkou hudební scénou.
Nikdy neřekli NE tvrdé práci
a jsem si jistý, že byly časy, kdy mě nenáviděli
a jsem si jistý, že byly časy, kdy váhali, jestli jim to za to stálo.
Jestli se to někde promítne? Ale promítlo.
Při cestování po Americe to byly v té doby těžké časy,
ale když se na to dívám teď, byly to mnoha ohledech prospěšné dny,
dny, na které dívám zpět s velkou láskou.
Byli jsme jen děti, nevěděli jsme, co se stane,
ale nikdy jsme se nevzdali.
Záleží vám na tom, aby jste uspěli v Americe?
Dokud si bude každý kupovat jednu z našich nahrávek a bude s ní spokojený,
tak je nám jedno, pokud je to 10 milionů lidí nebo 30 milionů lidí,
hlavně ať je to více než 5 milionů lidí.
Nebudu sedět a mluvit o špatných časech,
protože žádné špatné časy nebyly,
ne ve velkém měřítku.
Ale, víte, bylo to divné, když to všechno přešlo do velké medializované podoby.
Založili jsme kapelu společně
a byla tam demokracie a tento druh koncepce rovnosti
a pak to bylo trochu divné, když se tisk soustředil na Chrise
a jeho vztah s Gwyneth.
Myslím, že na krátkou chvíli jsme cítili: "Tak dobře, ale co my?"
Ale myslím, že to pro něj bylo v té době hrozné.
Jak to zpočátku může vypadat zábavné,
po chvíli to může být docela dotěrné a klaustrofobní.
Věc, o které jste celý život snili,
se ukáže, že není tak šťastná a nevinná,
jak by se mohlo zdát.
Vždycky jsem chtěl být v NME. To je všechno, na čem mi záleželo.
Myslím, že nám všem.
Nikdy jsem nechtěl žádné jiné uznání,
než to, které se týkalo hudby.
Ale jak špatně může vypadat, že si vás všímají noviny,
tak je to znamení toho, že nejspíš děláte něco správně.
No sakra.
Co je?
Nepamatuju si, že bych tohle řekl.
Miluju to, když mě někdo pozná. Fakt, že jo.
Víte, právě proto jsme na cool úrovni.
Protože naše novota není opotřebovaná
a, víte ...
Je to velmi zajímavé, protože jediní lidé, kteří nás poznají,
jsou ve skutečnosti lidé, kterým se líbí naše tvorba.
Nevím, jak lidé jako Madonna, nebo někdo takový
můžou unést tu tíhu slávy, protože ...
se domnívám, že se musíte prostě stát opuštěným.
Dobře, díky vám všem.
Mám pocit, že jsem špatně oblečenej.
Jen se chtěl zkontrolovat, jestli má každý dost kulometů.
Ok, kámo, jedeš první.
To bylo šílenství.
Sorry, sorry.
Ale bylo to sranda.
O 2 hodiny později.
Hudba je prostě všude.
Celý vesmír je hudba.
Můžete jít jen po ulici a je to druh hudby.
Vždy se přes den najde něco, co je inspirativní.
Když jsme poprvé začali nahrávat,
Chris měl malý čtyřstopý kazeťák
a tak jsme dávali věci dohromady.
Ještě předtím než jsme měli mobily a notebooky a věci na které se dá nahrávat.
Ukážu vám svou knihu.
Podívejte se na to. Vidíte?
Kdybych to ztratil, budeme ... Co bychom dělali?
- Co je v té knize? - Sežeň Travise, aby nám dal nějaké písně.
Co v ní je?
Jen čísla na holky.
A návrhy na oblečení na koncerty.
Můj způsob, jak dát dni smysl je sednout si a zpívat o tom.
Předpokládám, že je to něco jako psaní deníku.
Nikdo opravdu neví, odkud pocházejí písně.
Nevíte jak, kde nebo proč,
nebo zda budou nějaké další.
Všechny naše největší písničky zaberou 10 minut,
ale získáte je pouze tak, že sedíte hodiny a hodiny nad těmi dalšími
a pak najednou jedna přijde a prostě ji získáte.
Můžete to vzít Jonnymu, Willovi a Guyovi
a ti přidají své kousíčky, je to jako výrobní linka.
Někdy řeknou ano, někdy řeknou v žádném případě.
Je to spektrum ve smyslu "ano - v žádném případě".
Když uslyšíme novou píseň,
Chris a já máme tendenci být neúnavně pozitivní.
Vždy říkají:
"Jo, líbí se mi to, jo. Myslím, že by to mohlo být dobré. Ano."
A já a Guy jsme seděli, trochu dychtivě a říkali:
"Kámo, tohle je ztráta času. Pojďme na další."
Je to obtížné. Pokud Chris přijde s písničkou, která se mi moc nelíbí,
tak to je věc, kterou nejvíc nenávidím.
Uděláte ze sebe palebný terč pro někoho kdo říká:
"No tak běž, napiš nějakou lepší."
Máš ve svých rukou život nebo úmrtí té písničky, protože oni jsou velmi citliví.
Ale každý druh náznaku, že se nejedná o nejlepší písničku, kterou napsali,
znamená, že má tendenci neuspět.
Řekl bych, že můj poměr zásahování v rámci skupiny
je pravděpodobně 1:10.
Každý z těch kreténů to může vetovat.
Je to srdcervoucí, ale vždy mají pravdu.
Vím, že jakmile vypustíme písničku do světa,
bude existovat hodně lidí, kteří budou říkat, že to není moc dobré,
takže je asi nejlepší, když přinejmenším s ní souhlasí nás 5.
Nemůžeme mít jednoho, který by říkal: "Říkal jsem vám, že to stojí za hovno."
To je ona!
Ach! To je super.
Ten by se jim nelíbil.
Obecně to takto funguje. Obvykle, ať už nápady,
nebo celé písničky přicházely vždy od Chrise.
Nejčastěji to nejdřív zahraje Jonnymu,
Guy by si to měl poslouchnout,
a pak to dorazí ke mně.
Je to naše práce, zbytku skupiny,
to nezvorat,
protože je to opravdu dobré.
Budeme skákat společně!
Budeme ... Raz, dva, raz, dva, tři!
Jaké to je být Jonnym v Coldplay?
Nevím. Nikdy jsem nebyl nikým jiným.
Jonny je prostě můj hrdina.
Celý život jsem se ho snažil vytáhnout ze stínů,
protože je sám o sobě velmi pokorný.
Miluju hraní naživo a rád hraji písničky lidem,
ale nejraději ze všeho tvořím novou hudbu.
Dobře, připraven?
Dvě, tři, čtyři.
Jonny byl vždy velmi plachý, ale bezdůvodně,
protože byl nejtalentovanější.
To je klíč naší kapely,
to, jak si Chrisovy melodie a Jonnyho kytara spolu rozumí.
Ne!
No sakra. Jsou tam někde klávesy?
Naše osobnosti se spojily dohromady.
Nemohli jsme mít dva Chrise,
a ani já tu nemohl být dvakrát. Prostě by to nefungovalo.
Bude to skvělé až to pořádně nahrajeme.
Ale je to správnej beat.
Myslím, že psaní písniček se změnilo.
Dnes závisí na tom, kdo je po ruce,
protože žijeme v různých částech světa.
- Dostalo se tam něco?
Když jsme začali nahrávat A Head Full of Dreams,
Guy, Will a já jsme byli ve studiu v Londýně,
pracovali jsme na písničce "Legends"
a nedařilo se nám to správně dodělat.
Jel jsem do LA, pracoval jsem v Chrisově domě,
snažil jsem se pro to získat solidní kytarový riff.
Tak trochu jsem se plácal v temnotě.
Pomalu začal hrát tuhle melodii.
Jeho kytara mě prostě popohání.
Myslel jsem si, že je na tom něco úžasného.
Zbytek písničky by jste mohli zahodit pryč a nikdo by si toho ani nevšiml.
A stalo se tohle.
Dobře, všichni mi věřte. Bude to skvělé.
Všichni si dřepněte!
Všichni dolů!
Všichni si dřepněte!
Zůstaňte dole.
Raz, dva, raz, dva ...
Děkuji všem.
Dobře, ruce nahoru, kdo chce, aby byl "Adventure Of A Lifetime" náš první singl?
Naše přátelství se od počátků skutečně změnilo.
Dobře, to je skvělé. Takže souhlasíme.
Je to hodně volná komunikace. Mluvíme spolu každý den.
Ale ano, může se dostavit i konflikt.
Už je tady!
Předstírejte, že jsme měli hroznou hádku.
Nedělejte mu to.
Chudák Phil.
Jo, často je atmosféra ve studiu velmi napjatá.
A je tam spousta smíchu, ale může ztěžknout.
Jaké se máte, bráchové?
Aha. No, zdravím všechny.
Čau, Phile.
Někdy mě zavolají dovnitř a vidím tam kamenné tváře - a nikdo nemluví.
A já můžu říct, že jsou uprostřed nějakého sporu.
To je část mé práce, která je těžká.
Jste všichni v pohodě?
Phile?
Otřesně jsme se hádali.
Byla to strašná hádka.
Někdy se ohlédnu zpět a nemyslím si, že bych se nějak změnil.
Prostě ne. Ne tak, jako se změnil Chris.
On na sobě jako člověk strašně moc zapracoval.
Ale pak je tu spousta věcí, které se nezměnily,
jako jeho schopnost mě rozesmát. To nikdo jiný nedokáže.
Pokud se podíváte na tento Vennův diagram, který dělám,
rozdělí setlist na staré písničky od Coldplay,
nové písničky od Coldplay.
Co si myslíš o poměru singlů z jednotlivých alb?
No, v tuto chvíli je to něco kolem 60:40 ve prospěch nových.
Ale pokud odečtete to, co jsme získali v prvním čtvrtletí oproti prodejům merche,
je to základní množina, kterou jsme se naučili od REM a U2,
které nyní označujeme jako RE2,
kapela, kterou chceme být,
plus Radiohead a Beyoncé a Jay-Z ve stejnou dobu,
procházejí na Young Thuga.
Vyjde nám tohle, což je náš setlist.
Existují výhody a nevýhody
práce s někým, s kým jste si blízko.
Chris by byl první, kdo by to také řekl.
Může to být trochu chaotické.
Myslím, že jsem opustil kapelu asi dvakrát.
Poprvé to bylo, protože jsem opravdu nemocný. Bylo to v podstatě vyčerpání.
Vždy si to budu pamatovat. Byl to v den Brit Awards.
Nejlepší britská skupina.
- Ano! - Coldplay!
Vyhráli jsme nejlepší skupinu a nejlepší album
a měl jsem v sobě ten pocit,
že by to měl být nejlepší den mého života,
ale cítil jsem se totálně vyčerpaný.
Není to vůbec šťastná vzpomínka.
Tohle je nejpodivnější věc, která se nám kdy stala.
A jsme skutečně připravení. Takže moc Vám děkuji.
Ale pak jsem se vrátil
a udělali jsme album 'A Rush of Blood to the Head'.
Bylo to ještě více stresující, než to první
a můj vztah s Chrisem byl celkem napjatý
a bylo to neudržitelné.
Spolknu svou hrdost.
Ale poslouchej, co ti chce říct ...
Ne, nechci na něj plivat.
Nechci, nemám to prostě v povaze do toho zasahovat.
Myslím, že dynamika mezi zpěvákem a manažerem je specifická,
a opravdu to nevyhovovalo našemu přátelství.
Takže jsem skončil.
Phil byl trochu vyhořelý
a chtěl dělat něco jiného.
Byl od nás tak daleko, jak jen to šlo.
Jel do Jižní Ameriky a poté do Austrálie.
Myslím, že se nám něco snažil říct.
Nebyl s námi u jednoho alba
a tehdy jsme ho strašně postrádali.
Udělali jsme rozhodnutí, která nebyla tak dobrá, jako by mohla být.
Zdá se, že to nejspíš vzdáme, než ...
Ne, prostě jen ... Zní to dobře?
Nerozumím tomu. Je to správný schéma?
Nemyslím si, že jsme byli v té době velmi funkční.
Myslím, že jsme trochu ztratili cestu.
Myslím, že jsme cítili velký tlak,
abychom udělali nějaké grandiózní album.
V tisku se objevovaly podivné titulky.
O ceně akcií společnosti EMI a o všech takových věcech.
Ani jsme nevěděli, jaká byla cena akcií předtím.
Trávili jsme den po dni tím, že jsme se nikam nedostali.
Vyústilo to v návyky a napětí
a v té době to byl skutečný boj.
Další rok za námi a stále jsme nic nedokončili.
To je hajzl.
A ty netočíš žádné hádky.
Bylo mnoho otázek,
"Máme udělat tohle, nebo tohle?"
Takže je to sračka.
Musíme začít znovu.
Ztratili jsme děj!
Bál jsem se o to, co si mysleli ostatní.
Víte, právě jsme se úplně vytočili.
Co tedy chcete, abych udělal?
Obecně platí, že čím větší jste jako skupina,
tím jsou nároky na vás stále větší a větší
a do cesty se může přimotat dalších x věcí.
Už to nejsou jen čtyři lidé, kteří spolu dělají hudbu.
Ne, ne, ne.
Musíš udělat ... tu věc pro tento verš.
Bylo to poprvé, co jsme byli v této situaci
a nevěděli, jak se máme vypořádat se všemi těmi věcmi.
Kdyby tu byl Phil, mohlo to být jiné.
To je normální, že?
Pokud to nebude fungovat, tak se ti omlouvám.
Můžu použít slovo Leonardo, že ano?
Jasně, pokud to není DiCaprio.
Je to DiCaprio.
To se mi nelíbí.
Nelíbí se ti to?
Ne.
K čertu.
Vy dva dusíte všechny moje texty.
Nemůžu zpívat o ničem a o nikom.
Nevím no, podle mě je to trochu stupidní.
Mluvit o Leonardovi.
Co o něm budeš říkat?
Že viděl schéma.
Kde?
Během noci ve hvězdách.
Nebyl to náhodou Galileo?
Nenecháš mě zpívat různá slova nebo věci.
Ale jo, nechám.
Stejně jako cokoliv, co je něco, je okamžitě zakázáno.
Není.
Podělanej milovník slov.
A svoboda. Nenávidíš riffy, svobodu a podstatná jména.
Nesnaším kytaristy a zpěváky.
To jsou dvě fráze, které nesnáším.
Můžu si to vyzkoušet? Už se v tom začínám ztrácet.
Myslím, že ten proces byl rozhodně nejhorší ze všech našich alb.
Během té doby jsme si procházeli těžkým obdobím.
Ale Dave byl úžasný,
a naštěstí jsme měli písničku "Fix You",
abychom se dostali přes toto období.
Co to zpíváš na konci? Jak je ten text?
Slzy ti stékají po tváři,
když ztratíš něco, co nemůžeš nahradit,
Slzy ti stékají po tváři a já, já, já, já ...
Správně.
- Jo. - Je to sračka?
Ne, zní to dobře.
Jen jsem byl zvědavý, jestli to může vyústit
v něco, co je trochu smysluplnější.
Můžeš snížit trochu ozvučení?
To je v pohodě, díky.
Tehdy jsem se necítil sebevědomě
vůči lidem, kterým se nelíbí to, co děláme,
protože jsem si nebyl jistý, jestli se to vůbec líbí mně.
Byly to zvláštní časy.
Když čtete něco, co je kritické,
vždy tomu dáváte mnohem větší váhu
než čemukoliv, co se čte příjemně.
A můžou napsat celý článek, který je hezký,
ale je v něm jeden špatný řádek
a ten jediný řádek si budete pamatovat.
Alan McGee z Creation Records
vyšel a řekl, že vaše hudba byla pro počůránky.
Jak jste se cítili? Jaká byla vaše odpověď?
Počůrali jsme se.
Nemůžete potěšit všechny.
Pokud je to to, za čím se ženete, tak prostě selžete,
protože to prostě není možné.
Proč o nás píšou v The New York Times?
Jsem v depresi, protože nás The New York Times nenávidí.
Je to v pořádku. Chápu to.
Myslím, že je důležité mít osoby, které se vám vysmívají.
Nevadí mi být jedním z nich.
Je to nepříjemné jen tehdy, když narazíte na někoho,
kdo o vás udělal vtip.
V minulosti jsem se dokázal pěkně naštvat.
Ale změnil jsem celou svou filozofii.
Jediná věc, na kterou si v naší práci stěžuju, je ta,
pokud jste takový člověk, který se bojí,
máte tolik času na to, aby jste seděl a bál se,
že se jen bojíte, bojíte a bojíte.
Strávil jsem spoustu let úzkostí.
Přemýšlel jsem o lidech, kteří nás nemají rádi.
Aniž bych se dostatečně soustředil na lidi, kteří nás rádi mají.
Je těžké to vysvětlit.
Musíš si najít něco, o co by ses strachoval.
Jsi jeden z těch lidí.
Nejsem.
Jsi.
Podívej, co sis musel najít, aby ses bál.
Máš starosti. Máš!
Vlož sám sebe do kontextu lidí, kteří jsou kolem tebe.
Jsi perfekcionista.
Ne, já vím, Guyi.
Kdybych ale nebyl perfekcionista, stále bychom hráli Falcon.
No a? To by se ti dařilo.
Všem by se nám dařilo.
Myslím, že všechno, co jsme udělali, stojí za hovno.
Proto se snažím dělat nové věci.
Tohle je sračka, tohle je sračka, tohle je sračka.
To je můj vnitřní pocit. To je to, co vás nabudí k tomu udělat další věc.
Myslím si, že na začátcích existovalo mnohem více rozepří,
zejména mezi mnou a Chrisem.
Byl jsem tehdy mnohem více tvrdohlavý,
což bylo podle mého názoru
pro každého otravné.
Nevím, jestli jsem se snažil, abych se dostal od sebe, nebo jestli jsem se necítil pohodlně,
ale rozhodně jsem měl problém s pitím.
Nejde o nejšťastnější časy.
Chris rozhodně nosí své srdce v rukávu.
Will, Jonny a já jsme mnohem více střeženi emocionálně
a to je pravděpodobně důvod, proč se tolik kapel rozpadlo,
protože se nanaučili přijmout rozdíly druhých.
Byl čas, kdy jsem si myslel: "Každý potřebuje pouze následovat mé pocity."
V určitém okamžiku jsem si myslel: "Pokud to bude takhle pokračovat,
tak jeden z nich prostě odejde."
Hromada sraček.
Mohlo by to být jako: "Nechceme jednat s tím temperamentním idiotem celý den."
Zbývá pouze 32 koncertů před koncem Coldplay.
Nahrej si to na kameru, dokud je čas.
Oni mají své vlastní pocity a své vlastní životy.
Ikdyž jsou mnohem těžší na přečtení,
ale stále mají plusy a mínusy.
Zatracenej stojan na mikrofon mě stále bouchá do obličeje.
Je to jako zpívat před Naseem Hamedem.
Učím se, jak se lépe vyrovnat se změnou nálad.
Vyřešte to, prosím.
Prošli jsme si každým klišé, které tu je.
Nikdy jsme prostě neměli pocit, že by bylo důležité o tom mluvit.
Každá skupina pěti mužů, kteří mají po třicítce
bude mít pravděpodobně za sebou deprese, závislosti,
rozvody, prostě všechno,
i kdyby to bylo pět účetních.
Společně jsme si prošli skoro vším.
Ale co je pro mě neuvěřitelné, je to, že jsme spolu zůstali jako smečka.
Takto normálně vypadají tvoje vlasy, ale ...
když jsou mokré.
Budu je mít zase kudrnaté?
Nemyslím si.
Nechci vypadat jako metalová skupina z osmdesátek.
Byl by z tebe super kadeřník, Guyi.
Ano, ta něžnost s kterou to děláš.
Začni podnikat s Tonim.
Všude kam jdeme, čímkoliv si procházíme,
tak můžeme zavřít dveře, sednout si jako skupina
a buď se smát, oslavovat, nebo se politovat.
Vypadám jako cecek?
Ne, vypadáš výborně.
Proč, co jsi mu řekl?
Dělal jsem si jenom srandu.
Co se stalo s tou důvěrou?
Mohl bych teď sedět s Jonnym, Willem, Guyem a Philem
dlouhé hodiny
a mluvit prostě o čemkoli.
Co ti to řekl?
Řekl, že vypadám jako cecek.
To jsem neřekl.
Jen jsem řekl: 'Vážně budeš nosit tu čepici?'
Panebože.
Víš, že je to vtípek.
Jonny, vypadáš diamantově, kámo.
Víc urážek už nesnesu.
Myslím, že album X&Y bylo pro nás všechny namáhavé,
zatímco když jsme se vrátili do studia
a pracovali na dalším albu Viva la Vida, už to bylo znovu vzrušující.
Rozhodně nám chyběl Phil a to jak moc nám chyběl jsme zjistili,
když se vrátil na scénu.
Jo, Phil se opět vrátil ve velké parádě
a tehdy jsme si koupili vlastní malé studio
a pokoušeli se znovu spojit jako kamarádi.
Když jsem se vrátil, nevrátil jsem se jako manažer.
Dave Holmes to dělal mnohem lépe, než jsem já kdy dokázal.
Vrátil jsem se jako kamarád,
dělal jsem všechny zábavné věci.
Konečně jsme pro naši kapelu získali domov.
Opravdu jsme se opět soustředili.
Víte, bylo to naše vlastní studio, naše vlastní sídlo.
Bylo to pro nás nové území. Vlastně jsme nevěděli, jak se chovat.
Myslím, že jsme chtěli, aby nám dal producent nějaké nápady,
jak máme prezentovat další fázi naší kapely.
Chtěli jsme najít někoho, kdo by na nás měl stejný vliv,
jaký měl Brian Eno na U2 a David Bowie na Talking Heads,
všechny tyto neuvěřitelné kapely, které milujeme.
A tak jsme poprosili Briana, jestli někoho nezná.
A on řekl: "Klidně to zkusím já."
Takže jsme hledali nového Briana Ena
a našli jsme starého Briana Ena.
Myslím, že se zajímá o kapelu jen tehdy,
když se stane obrovskou a hroznou zároveň,
protože vidí příležitost vás udržet jako obrovskou, ale také udělat dobrou kapelou.
Je to jako mít milého ředitele,
který vše tiše řídil a ani nezvýšil hlas.
Je jako čaroděj,
jako Gandalf nebo Brumbál,
který přijde a všude okolo kouzlí
a pak nachvíli zmizí,
nebo říká: "Mám tu písničku vážně rád,
ale přemýšleli jste o tom ji zahrát pozpátku a ve francouzštině?"
Co to je?
To je reproduktor.
Trik je v tom, snažit se je všechny dostat pryč.
Oops! Už jen jedna.
On je neúprosný experimentátor.
Nebojí se o to, že bude znít hloupě. Nebojí se selhat.
Některé věci, které děláme můžou být nesmírně absurdní.
Můžeš se zeptat sám sebe, co to vlastně děláme?
Co?
Na pár týdnů mě vyhodil z kapely.
Tehdy jsem mohl být docela dost rozhodný.
V tom, že to musí znít přesně tak, jak chci.
Takže nás učil, abychom se nejprve dostali na konec myšlenky každého z nás,
než něco rozhodneme.
Jeli jsme do Barcelony a udělali jsme si s ním pěvecký výlet,
což je jeden z klíčových prvků toho alba.
Zvuk spousty hlasů dohromady.
Popularitu alba 'Viva la Vida' posilnily především chytlavé refrény.
Nejvíce se mi na tom líbí to, že je to společná věc.
Co je další? "Viva La Vida"?
Nic nemůže porazit živé chorály.
Víc než cokoliv jiné mám rád chorály, které můžu zpívat s fanouškama.
Během příštího alba Mylo Xyloto,
bylo docela zřejmé, že jsem si dobře vedl v některých částech mého života
a v ostatních moc dobře ne.
Když jsme na turné, je to taková malá bublina,
že přestanete vnímat svět okolo
a to je důvod, proč má hodně frontmanů kapel
problémy v osobním životě.
Ke konci turné Mylo Xyloto
to bylo zhruba na rok velmi těžké období,
kdy jsem cítil pocit úplné bezcennosti.
Byl jsem totálně v háji,
protože jsem si neuměl vychutnat ty skvělé věci okolo mě.
Pak jsem si samozřejmě prošel rozchodem s Gwyneth.
Poslouchej kámo, nikdy si nebudu stěžovat.
Jsem za všechno vděčný.
Ale docela se mě to dotknulo.
Bylo zřejmé, že to bylo pro Chrise těžké
a že byl nešťastný.
Cítili jsme pocit bezmocnosti.
Je hrozné, když si váš kamarád prochází takovou traumatickou věcí.
Bolelo ho to.
Myslíte na to nejhorší.
Byl jsem o něj do takové míry,
že jsem byl rád, když mi od něj ráno přišla sms,
jen abych věděl, že je v pořádku.
A když byl téměř na úplném dně,
tak jsme zrovna začali pracovat na albu Ghost Stories.
U alba Ghost Stories jsem se rozhodli,
že u něj budeme upřímní.
Nechci žádné kecy,
protože o tom potřebuji zpívat, abych přečkal den.
Všichni jsme postavili studio v Guyově domě.
Myslím, že to bylo všechno, co Chris v té době zvládl.
Vzpomínám si na to, jako na dobu, kdy se z toho dostával.
Myslím, že se tehdy začal usmívat o trochu víc.
Byly to pro něj těžké časy.
Ano, rozhodně jsme ho chtěli chránit.
Chrisův život je jiný než ten můj.
Jeho život je hodně veřejný.
Lidé ví, co se děje, nebo si rádi myslí, že to ví.
Takže jsme se o něj báli, aby si nepřipustil lidi moc k tělu,
ale to bylo to, co chtěl udělat.
Myslím, že to Chris potřeboval dostat z jeho systému
a musel tyto věci vyjádřit v těch písničkách.
Samožřejmě, že to bylo hodně osobní album. Ale to se mi na tom líbí.
Líbí se mi to z důvodu jeho statečnosti a upřímnosti.
Chtěli jsme mu poskytnout takový komfort, který mu hudba vždy dala.
To je jediný způsob, jak jsme mu mohli pomoci. Být prostě jeho kamarády v hudbě.
Když si někteří z nás procházejí tvrdšími časy,
je to skupina, která zvedne jeden druhého.
Je úžasné mít takovou věc ve svém životě.
Kdykoli někdo něco potřebuje, všichni jsou tam pro něj.
Vyvinulo se to v mnohem víc, než jen přátelství.
Jsme teď spíš jako rodina.
Byla to náročná doba.
Bylo to jako cesta od totální osamělosti k totální soudržnosti.
Pojďte. Pojďte. Pojďte. Pojďte.
Phile, chceš něco říct?
Vím, že je každý z vás trochu nervózní.
Vím, že teď každý máte v sobě spoustu adrenalinu.
Ale máte skvělou zprávu, kterou můžete předat dál.
Nechte ji tam.
Bráchové, mám vás rád.
Krásně řečeno.
Dobře řečeno, Phile.
Byla to dlouhá cesta až k tomuto bodu.
Za tu dobu co jsme v kapele se hudba strašně moc změnila.
Teď není doba, kdy můžete něco brát za samozřejmost.
Myslím, že jsme měli velké štěstí, že jsme měli jeden druhého
a měli jsme štěstí v mnoha dalších ohledech.
Mám pocit, že jsem celé roky běžel.
Za tu dobu co jsem v kapele, je to poprvé,
co jsem se zastavil a podíval zpět.
Už to vypadá jako celá věčnost, když jsme začínali.
Ahojte.
Je skvělé, že jste se na nás přišli podívat,
dokud nebudeme velcí jako Bon Jovi.
Co je stále stejné, je ta vášeň dělat hudbu společně.
Nechtěl bych dělat to, co dělám, kdybych nebyl s kamarády.
Myslím, že je tam stále mentalita gangu,
ale gang se prostě jen zvětšil.
Uvědomil jsem si, že ten počáteční sen, který jsme měli a vypadal jako konečný bod,
tak ve skutečnosti je to jen začátek.
Nemám pocit, že jsme se dostali do cílové stanice.
Nechci přestat hrát.
Nechci to zastavit.
Zesil to. Zesil to.
Zpátky se opravdu neohlížím.
Cítil bych se divně.
Když mi táhlo na 40, Phil řekl:
"Měl bys napsat dopis svému 17ti letému já a říct mu na co se chystáš,
protože jeho hlava by vybouchla.
Prvních pár let se snažíte, aby jste cítíli odlišně vůči ostatním.
Ale v posledních několika letech cítím, že ta cesta nám má připomínat,
že jsme všichni ve stejném kmenu, na malé planetě ve vesmíru
a více než kdy jindy cítíme čeho jsme součástí:
jedné velké kapely.
Takže, co dál? Nevím, co bude dál.
Dlouho jsme se snažili dostat na toto místo.
Byl bych velmi překvapen, pokud by se objevilo další regulérní album od Coldplay.
Vypadá to jako konec příběhu,
nebo konec filmu.
Nepřekvapuje mě, že říká, že je teď konec éry, konec nečeho,
protože to je opravdu v jeho hlavě.
Ale doufám, že to není konec.
Tohle se stává při každém albu.
"Tohle by mohlo být naše poslední." A ještě žádné nebylo.
Jen se těším na to, co přinese budoucnost.
Byli jsme spolu 20 let
a dosáhli spousty věcí, kterých jsme chtěli dosáhnout.
Myslím, že to byla zatím ta nejúžasnější jízda.
Jsem vděčný za celou tu cestu.
Mám víru v budoucnost.
Věřím životu.
Především vám všem děkuji za to, že jste tady.
Všichni jste součástí kapely. Není to šílené?
Ikdyž někteří z vás by se za to mohli stydět. Vy všichni jste součástí Coldplay.
Máme ještě jednu písničku, pokud do toho chcete jít.
Jo!
Děkuji za tu roztomilou odpověď.
Dávám vám ty nejlepší známky.
Raz, dva, tři a ...
BUENOS AIRES POSLEDNÍ DEN TURNÉ
Moji přátelé ...
tohle je konec turné 'A Head Full Of Dreams'.
Zpátky tam, kde to všechno začalo.
Děkuji každému po celém světě,
doma i v zahraničí,
za to, že jste nejlepší součástí naší show
a za to, že udržujete vaše a naše hlavy plné snů.
Jsme v tom společně.
Jsme jedna velká skupina.
Všechno je možné, pokud se nikdy nevzdáte
a pokud věříte v lásku.
Přeložil: Libor
Pokud to sledujete, znamená to, že jsme to nezpackali.
Takže, díky moc, že se nám podařilo uspět.
Pokud to nevidíte, zpackali jsme to,
takže si můžu říct, co budu kurva chtít.
No tak. Dostaneme se přes to.
Pokud to sledujete - samozřejmě, že to sledují.
Mělo by to být: "Právě to sledujete." Ne pokud.
Pojďme.
Pojďme a prodáme nějaké nahrávky.
Je čas jít domů. Řekni jim, že jsme se utvořili na vysoké škole.
Je mi to jedno. Nemám rád Alana McGeeho.
Můžeš to znovu zazpívat, prosím?
Myslím, že tato písnička je skvělá. Taky si myslím, že je dobrá.
Co myslíš ty, Wille?
Myslím, že druhá polovina je skvělá.
Jsme pravděpodobně jediná skupina v Anglii,
kde mají alespoň dva členové spojené nožičky.
- Kdo má spojené nožičky? - Všichni teď blafujeme, že jo?
Důvod, proč tohle vím, je ten, že jsme byli na turné. Měli jsme tam sprchu.
A každé ráno tam byly stopy ve sprchách od dvou normálních nohou a dvou ploutví.
Dvou ploutví?
Vidím vás smát se!
Mnoho lidí si myslí ...
že nejsme rock and roll.
Ale zeptám se vás, není rock and roll mít moučník před 8. hodinou?
V jakém vesmíru?
Dámy a pánové, možná si pamatujete, že se před rokem formovala tahle skupina.
Sakra!
Budu zvracet.