Kareta zelenavá.
Odpočívá na mělčinách u pobřeží Kostariky,
poté co sem připlula tisíce kilometrů.
To vše jen proto, že vejce, která nosí, musí snést na souši.
Teď se vrátila na tu samou pláž,
kde se vylíhnula před 10 lety.
Musí opustit bezpečí svého mořského světa
a čelit nepřátelskému venkovnímu světu.
Je velmi obtěžkaná,
ale budoucnost další generace jejího druhu je v sázce.
Tento pohled po celém pobřeží zůstává neměnný
už po milióny let.
Želví matky se vynoří z oceánu
ve statisícovém počtu.
Jen ta zvířata, která zvládnou velké výzvy
jak země, tak moře,
mohou ze života na pobřeží vytěžit maximum.
Naše pobřeží jsou místa náhlých změn a bohatých odměn.
Galapážské souostroví v tropickém Pacifickém oceánu.
Jejich pusté pobřeží se zdá být nehostinné,
ale jedna skupina zvířat se ho naučila využívat.
Lachtani.
Mladí samci.
Musí nabrat hmotnost,
protože jenom největší samec přiláká samice a zvládne se spářit.
Pokud tito mladí samci nezvládnou dostatečně vyrůst,
zůstanou vyhoštěni na tomto izolovaném pobřeží.
Tak jeden hladový mladý samec vyráží sám.
Vyráží na důležitý lov.
Tuňáci žlutoploutví.
Každý váží 60 kg
a dosahují rychlosti až 65 km/h.
Na volném moři nemá šanci nějakého chytit,
ale má plán.
Před ním je ústí zátoky.
Žene je k němu.
Do pasti.
Nažene je do slepé uličky.
Ale oni mu uniknou.
Nevyšlo mu to.
Ale možná je jiný způsob.
Teď vyrážejí jako tým,
aby obklíčili víc tuňáků.
Naženou je zpět do zátoky.
Lachtani se roztáhnou a ženou tuňáky přímo do soutěsky.
Tuňáci se opět dostanou do slepé uličky.
Ale tentokrát se mladý samec vrací,
aby je zablokoval a znemožnil jim uniknout.
Když se tentokrát hejno pokouší uniknout,
zablokuje je a nažene je zpátky do další slepé uličky.
Tlupa je teď může pochytat jednoho po druhém.
Tahle mazaná rybářská technika,
vyžadující předvídavost, plánování a spolupráci,
byla dosud pozorována jen tady na Galapágách.
Každá velká ryba jim poskytne pětkrát víc bílkovin,
než běžný denní úlovek.
Nakonec mladý samec opouští své stanoviště,
aby si nárokoval odměnu.
Díky stravě z tuňáků, bohaté na proteiny,
je na dobré cestě, aby z něj vyrostl velký samec.
Využitím těchto zátočin
dokázali Galapážští lachtani vytěžit maximum z příležitostí,
které se objevují na pomezí, kde se stýkají dva světy.
Pobřeží jsou nejrychleji se proměňujícím prostředím v celém oceánu
kvůli přílivu a odlivu.
Příliv a odliv jsou důsledkem přitažlivosti Měsíce.
Jak Měsíc krouží kolem naší planety, moře stoupá a klesá.
Obvykle dvakrát za den,
vytvářejíc při tom nejkonstantnější dynamickou krajinu na Zemi.
Nikde jinde nečelí mořští živočichové tak proměnlivým podmínkám
s každodenním rizikem, že uschnou a spálí je slunce.
Tam, kde odliv ustupuje přes skalnaté pobřeží,
může za sebou zanechat dočasnou oázu.
Skalní jezírka.
Zdánlivá místa nebeského klidu.
Ale ne na dlouho.
Zrychlíme-li čas, staneme se svědky pozoruhodných dramat.
Ve skalních jezírkách musí ti, co se pasou, mrchožrouti a filtrovači
vytěžit co nejvíc z těch několika málo hodin,
než se vrátí příliv.
Sasanky zhltnou všechno, na co dosáhnou.
Přesto je některou stravu obtížnější strávit, než jinou.
Z tohoto magického světa se brzy stane bojiště.
Smrtící predátor s pěti pažemi a s ústy na spodní straně.
Hvězdice okrová.
Hledá přílipky miskové.
Pro některé není úniku.
Ale jiné přílipky mají tajnou zbraň.
Rozvinou kluzký štít,
který jim umožňuje proklouznout do bezpečí.
A tahle přílipka má vlastního bodyguarda.
Mnohoštětinatce s nebezpečným hrotem.
Hvězdice preferují jídlo, které nekouše na oplátku.
Tak přílipka pokračuje,
i se svým bodyguardem v bezpečí pod ulitou.
Je ale jeden živočich,
proti kterému se přílipky nedokážou bránit.
Hrouzek.
Má zuby, které dokáže vpáčit pod ulitu
a odtrhnout přílipku jako víčko od láhve.
Hrouzek ji pak spolkne
kompletně i s ulitou.
Dramata ve skalních jezírkách trvají jen pár hodin,
než se vrátí příliv.
Každý den se z moře stává země a ze země moře.
To přináší nové příležitosti.
Krab světlonohý.
Jeden z tisíce pobřežních krabů, kteří čekají na svoji chvíli.
Každý den se shromažďují na tropickém pobřeží Brazílie
a čekají na odliv.
To odhalí jejich hodovní síň,
chaluhami pokryté skály, stovky metrů od pobřeží.
Dostat se tam je závod s přílivem.
Skáčou z kamene na kámen.
Zdá se, jako by tihle krabi měli strach z vody.
A mají pro to dobrý důvod.
Muréna.
Muréna řetízková je specialistkou na lov krabů.
Její hrubé zuby dokážou snadno uchytit a rozmáčknout krabí krunýř.
Je to nejsmrtelnější nepřítel krabů.
Ale krabí hostina je pořád ještě pěkný kus cesty.
Musí si pohnout.
Na půl cesty.
Jejich nepřítel má ale další nápady.
Vezme to přes souš,
aby zopakovala útok.
Aby se nakrmili, musí krabi pokračovat.
Ale nikde není bezpečno.
Chobotnice. Další zabiják krabů.
Krabi utíkají.
Zvládl to.
Riskují život a údy,
aby se mohli pást na těchto chaluhách.
Ale za dvě hodiny, až se začne vracet příliv,
budou muset proběhnout těmi nástrahami znovu.
Příliv a odliv nejsou jediné síly, které mají vliv na pobřeží.
Největší vlny vznikají daleko na otevřeném moři,
valí se směrem k pobřeží a postupně rostou.
Jak čím dál mělčí moře tlačí na jejich spodní stranu,
jejich hřeben se zdvihají do 30 metrové výšky,
přepadají a lámou se.
Mnoho z největších surfařských vln na světě
se formuje v Nazaré v Portugalsku.
Každý den je dopad vln na tomto pobřeží ekvivalentem
jeden a půl miliónu tun TNT.
Vlny zásadně utvářejí a proměňují naše pobřeží.
V některých částech Evropy
podemelou vlny každoročně až tři metry pobřeží.
Rychlost s jakou vlny formují skály
závisí na jejich tvrdosti.
Tam, kde jsou měkké horniny pod tvrdými,
se prořezávají pozoruhodné oblouky.
Je to nekonečný útok,
který pozvolna vytváří klenuté kamenné katedrály,
tak jako tady na severu Španělska.
A síla vlny utváří tyčící se pevnosti,
jako jsou tyto útesy v Arktidě,
domov tisíců hnízdících mořských ptáků.
Čela těchto útesů jsou přístupná pouze ze vzduchu
a mají mnoho děr a puklin pro ty, kteří se k nim dostanou.
Ale aby se nakrmili, musí mořští ptáci pořád vládnout mořskému světu dole.
Papuchalk.
Je to rybář...
... a otec.
Má družku na celý život.
Oba sdílí břímě výchovy jejich týdenního mláděte,
malého papuchalka, který potřebuje pětkrát denně jíst.
Rodiče se střídají v rybářských výpravách.
Otec je na řadě.
Když je málo ryb,
musí papuchalkové létat až 50 km na moře,
aby našli dobrá loviště ryb.
Jakmile tam dorazí, noří se do jiného světa.
Dobrá loviště se těžko hledají a tak mají společnost.
Alkouny.
Jako u papuchalků i jejich křídla jsou krátká a vhodná k potápění.
Papuchalkové dokážou zadržet dech na víc než minutu
a ponořit se až 40 metrů hluboko.
Úlovek.
Ale domů je to daleko.
Po vyčerpávající, téměř 100 km výpravě
to tito papuchalkové téměř zvládli.
Ale na tomhle pobřeží jsou piráti.
Chaluhy obecné.
Všude kolem jsou vracející se rodičové okrádáni.
Dlouhá zahnutá křídla chaluh
je dělají rychlejší a ovladatelnější.
Papuchalkové si musí svůj okamžik dobře rozmyslet.
Téměř úspěch.
Poslední zoufalé zrychlení
a zvládl to.
Bezpečně doma z tříhodinové výpravy...
... kde čeká jeho trpělivá partnerka.
Dnes se jejich mládě nakrmí.
Tam, kde ale počty ryb klesají,
je pro mnoho papuchalků obtížné sehnat dost jídla pro své mladé.
V dnešních měnících se mořích
může být ještě náročnější, být úspěšným papuchalčím rodičem.
Překonávat nástrahy dvou světů je zřídkakdy jednoduché.
Jeden mořský tvor prakticky vzato na dobro opustil moře.
Na několika vzdálených ostrovech v Pacifiku
žije nejsuchozemštější ryba na planetě.
Na vrcholku tohoto metr vysokého vápencového útesu
si jeden 8cm slizoun našel otvor pro zahnízdění.
Tady nahoře se může pást na všudypřítomné řase,
bez jakéhokoliv soupeření s mořskými rybami.
Samičky se krmí pod ním.
Snaží se získat si jejich pozornost,
ale jsou zaměstnány zvlhčováním se.
Je důležité, aby zůstaly vlhké, protože dýchají skrze svou kůži.
Aby se víc zviditelnil, zbarví se do černa
a vystaví své oranžové ploutve.
Zaujal ji.
Ale tito pacifičtí skákající slizouni
mají, zdá se, strach z vln.
Jsou to špatní plavci
a v moři by byli snadnou kořistí.
Čas zkusit to znovu.
Je okouzlená.
Ale opět ji vyruší vlna.
Sameček to ale nevzdává.
Konečně ji přilákal.
Uhne na bok...
aby mohla do jeho dutiny.
A podněcuje ji, aby snesla vejce
svým svůdným tancem.
Pak je oplodní v bezpečí svého hnízda.
Slizouni se vzdali moře kvůli životu na souši.
Jiní ale provedli ještě překvapivější přechod,
ale opačným směrem.
Tučňáci se vzdali létání
a namísto toho tráví většinu života plaváním.
Jejich hladké obleky z těsně přiléhajícího peří
jsou perfektní pro tyto ledové vody.
Přesto se však jednou do roka musí vrátit na souš.
Jižní Georgie, pustý ostrov nedaleko Antarktidy.
Každé léto se stává nejživějším místem na Zemi,
když se sem vracejí statisíce tučňáků patagonských.
Míří do kolonie.
Ale v cestě jim stojí největší stěna z tuku na planetě.
Rypouši sloní.
Je sezóna páření
a čtyřtunoví samci zápasí o nadvládu nad jejich harémem.
Lepší bude počkat, až se uklidní.
Nedokáže tuhle bariéru přeletět,
takže bude muset projít co nejopatrněji to půjde.
A doufat, že spící obři budou dál ležet.
Opatrně.
Tohle může být zrádné.
Soupeřící samec útočí.
Tučňáci by se mohli ocitnout v křížové palbě.
Osm tun tuku se srazí.
Stávající vládce pláže vítězí.
Ve zmatku tenhle tučňák proklouzl.
Před ním je 40.000 mláďat.
Hladových a podrážděných.
Ale ne každý tučňák má mláďata ke krmení.
Pro to tu ale nejsou.
Je tu jiný důvod.
Jde o test odolnosti, kterým musí projít každý tučňák,
a začíná urputným svěděním.
Jeho oblek se obnosil
za měsíce plavání v drsném Jižním oceánu.
Jeho řešení je drastické.
Shodí všechny čtyři vrstvy peří tak rychle, jak jen to jde.
Tento proces je znám jako katastrofické pelichání.
Dokud jim nenaroste nové peří,
zůstanou tučňáci na tomto místě.
Poté, co měsíc hladověli,
jsou nyní opět zcela vodotěsní a odizolovaní.
Hubení, hladoví a dychtiví vrátit se zpět k životu na moři.
Díky jejich vodotěsnému opeření
jsou tučňáci schopni vytěžit maximum z obou světů,
dokonce i v těch nejdrsnějších podmínkách na Zemi.
Pobřeží Jižní Georgie
je zatím chráněno svou odlehlostí.
Ostatní pobřeží jsou mnohem zranitelnější
a momentálně se mění rychleji, než kdy dříve.
Dvě třetiny našich největších měst jsou na pobřeží.
Odhadujeme, že v příštím desetiletí
můžeme očekávat, že nad 10 % zbylého divokého pobřeží,
převezme kontrolu lidský pokrok.
Přesto se však každoročně u pobřeží Palm Beach na Floridě
odehrává velmi zvláštní podívaná téměř bez povšimnutí.
Největší shromáždění pobřežních žraloků na planetě.
Žraloci krátkoploutví a černocípí.
Jsou jich tu desetitisíce.
Každý leden vyhledávají tyto teplé mělčiny,
jako zastávku na své migraci na sever.
Žraloci se zde shromažďovali dávno předtím, než se tu objevili lidé.
Dnes ale čelí takové úrovni znečištění
a ničení přirozeného prostředí, stejně jako tlaku rybářů,
jaký jejich předkové nikdy nepoznali.
Pro pobřežní tvory už nestačí jen
aby ovládli svůj svět.
Nyní musí čelit také výzvám, které přicházejí z našeho světa.
Abychom nafilmovali nejzajímavější pobřežní tvory,
se tým Blue Planet II
vydal na některá z nejvzdálenějších pobřeží na planetě.
Jednou z destinací bylo Galapážské souostroví.
Tady pátrali po téměř neuvěřitelném příběhu,
který jim vyprávěl místní kameraman Richard Wollocombe.
Jednou jsem mluvil se svým kamarádem,
který tady rybaří
a on mi řekl, že se jednou objevil tady v zálivu
a najednou viděl skupinku lachtanů honit velké tuňáky
přímo na pobřeží.
A já na to: "Jo, fakt vtipný. To ti teda nežeru."
Znělo to prostě nevěrohodně.
Přesto však bylo vábení rybářského příběhu
moc silné, než aby ho ignoroval.
Jsem trochu nervózní, že pokud se to nestane,
tak je moje důvěryhodnost v háji.
Tým Blue Planet II vyslal celou expedici,
ale jedna z nich pořád je skeptická.
Bude to velmi neobyčejné, jestli...
jestli dokážou lachtani opravdu honit a zabít tuňáky.
Pořád tomu ale nevěřím.
Postavili si tábor v této pusté zátoce,
který jim byl po další měsíc domovem.
Místní zvířata, známá svou krotkostí,
se nemůžou dočkat, až poznají nové sousedy.
Bez známek po lachtanech
umístil tým v zátoce dálkově ovládané podvodní kamery.
Terénní asistent Roby Pepolas je jako první na hlídce.
Tohle je místo,
odkud sledujeme, jestli sem neplují nějací lachtani,
skákající nad vodu.
Pokud by se přiblížili,
tak řeknou "akce, akce" nebo "Rock'n'roll".
O tři hodiny později...
Vzdušný tým vyráží jako první.
Je to lachtan, ženoucí tuňáky do zátoky.
Tak jo, má ho. Má ho.
Neuvěřitelný!
Podívejte na to, pořád bojuje.
Svatá dobroto!
Utekl mu.
Tuňák lachtanovi frnknul.
Během následujících dní připlouvají do zátoky další lachtani,
lovící tuňáky žlutoploutvé.
Tady loví.
Jo, jo, jo!
Vsadím se, že je tam víc tuňáků a další lachtan.
V té zátoce je tak šest tuňáků.
Jeden lachtan upoutal Richardovu pozornost
a tak ho láskyplně pojmenoval Označenec.
Je jiný než ostatní. Je to velmi zdatný lovec
a je opravdu hbitý.
Je fascinující sledovat ho a utvářet si o něm dojem.
Ze shora ukazuje dron,
jak skupina lachtanů loví společně.
Ze vzduchu můžeme skutečně pozorovat strategii lachtanů
a vidět, jak mají rozdělené jednotlivé role.
Označenec zůstává uprostřed kanálu
a hlídá, aby žádný neunikl.
Každý má svoji roli
a skutečně spolupracují na jejich nahánění jako tým.
Ačkoliv lachtani lovili na mělčině,
tým je ještě uvidí, jak ženou tuňáky na pláž.
A aby to bylo ještě zajímavější, nejsou lachtani v této zátoce sami.
Žraloci galapážští, každý dlouhý dva metry.
Žraloci se téměř vrhli na pláž
a ukradli tuňáka tomu velkému lachtanovi,
který je teď velmi naštvaný.
Navzdory žralokům,
pokud chce Richard odhalit skutečný příběh, musí do vody.
Klasický scénář útoku žraloka. Krev ve vodě, mělčina,
a snadno zaměnitelná podobna.
Pozor na ruce, Roby.
Tým má částečnou ochranu díky drátěným oblekům.
Tohle není žraločí akvárium.
Raz, dva, tři, čtyři, pět, šest žraloků, zatím.
Ve vodě je tolik krve, že žraloci začínají šílet.
Ve vteřině nadělají z tuňáka fašírku.
Být tak blízko něčemu tak neuvěřitelně zuřivému
a nebezpečnému, je zcela upřímně
naprosto úžasné. Je to... je to...
Je skvělé moct se ukrýt za tímhle vším a tak.
Ale pak, po týdnu rostoucí aktivity,
lachtani náhle přestávají lovit.
Je to první den,
kdy jsme za celý den nepozorovali žádnou aktivitu.
Od samého počátku.
Trochu se obáváme.
Tuňáci zmizeli.
Richard se obává.
Po celé planetě se objevují náznaky toho,
že jak se moře oteplují, začínají být méně produktivní.
Mořský život na Galapágách závisí na chladných, hlubokých proudech,
které pravidelně tečou, aby zúrodnily povrchové vody.
Pokud tyto proudy ztratí svou pravidelnost,
mohly by být jejich životy v ohrožení.
V minulosti,
když tyto vzestupné chladné vody dočasně ustaly,
zemřelo mnoho lachtanů hlady.
A ohřívající se oceán by mohl ještě více oslabit tyto vývěry.
Pak, po dvou týdnech nervózního čekání
záblesk naděje.
Hustá mlha se snáší nad zátoku.
Máme tu velmi chladnou vodu, která vyvěrala na povrch,
a šíří se oceánem,
a smíchaná s teplým vzduchem vytváří mlhu,
takže doufáme, že tato studená voda
to trochu popožene a že se začnou dít věci.
Jak se mlha zvedá, máme radost...
Tuňáci jsou zpátky, spolu s lachtany v patách.
Tým se pouští do akce.
Plavou naším směrem!
Díky tomu, že je ve vodě,
může Richard konečně sledovat týmovou práci lachtanů
a konečně natočit Označence, jak vžene tuňáka na pláž.
Oni znají ústí tohohle labyrintu.
Ví, jak je nahnat do těch ústí
a byl tam jenom Označenec,
skoro celým svým tělem blokoval ten vstup
a opatrně je honil tam a zpátky až je utahal.
Naprosto výjimečné. Opravdu velmi působivé.
Režisérka Rachel
objevila nový respekt vůči lachtanům.
Neměla jsem tušení, že dokážou
takovýmto způsobem plánovat a taktizovat a spolupracovat.
Neměla jsem ponětí, že jsou tak inteligentní.
Richard uspěl v nafilmování této jedinečné strategie
a potvrdil tak tu rybářskou báchorku.
Inteligence lachtanů je neuvěřitelně sofistikovaná.
Musím říct, že naprosto překonali moje očekávání,
protože jsem je podceňoval.
Tohle byl jeden z nejzajímavějších zážitků,
co jsem zažil na Galapágách.
Příště...
procestujeme svět, abychom odhalili největší problémy oceánu...
Poznáme náruživé jedince,
kteří zasvětili své životy jeho ochraně
a objevíme, co čeká naši modrou planetu v budoucnu.
titulky přeložil -=tkimitkiy=-
www.Titulky.com