Daleko na severu,
po třech temných měsících zimy
čeká jeden svět
na impulz.
Sluneční svit jara.
Hvězdice jsou první, kdo reaguje.
Závodí k nejvyššímu místu,
a cítíc změny ve vodě
a konečky trubiček na svých nohách
se začínají třít.
Mořské okurky,
ze kterých koukala jenom ústa,
se nyní vynořují.
Sbírají tolik vajíček hvězdic, kolik jen můžou.
Což je docela dost, když máte deset rukou.
Pak se ze dna začínají
zvedat i pérovníci pro svůj podíl.
Místní tvorové musí
ukořistit, co jen jde, z této každoroční hostiny.
Světlo totiž dalo do pohybu
jednu z největších proměn.
Vějíře kelpu,
mořské řasy, rostou směrem ke hladině
nadnášené svými plynovými měchýřky.
Brzy se tu utvoří celý podmořský les.
Hemžíc se životem všeho druhu,
jsou tato zelená moře
jedna z nejproduktivnějších, ale zároveň nejdivočejších vod
ve všech oceánech.
Jižní cíp Afriky.
Tady se setkávají dva obrovské oceány.
Na mělčinách,
zásobovaných bohatými proudy
je bujný kelpový les.
Sotva viditelná, snad až na pulzující sifony,
skrze které dýchá
čeká chobotnice pobřežní, až se tu objeví kořist.
Krab bude stačit.
Chobotnice začíná pronásledování.
A pak číhá
s trpělivostí lovce, stražícího léčku.
Chobotnice však sdílí vody u mysu
s velkým počtem dalších predátorů.
Lachtani
a žraloci.
Ti všichni jedí chobotnice,
pokud je dokážou najít.
Máčky africké jsou experti
na lov v podrostu.
Čas zmizet.
Ale tito malí žraloci s drsnou kůží
jsou dostatečně malí, aby se dostali hluboko do štěrbin.
Chobotnice se ale ještě zdaleka nevzdává.
Nacpe svá chapadla do žraločích žaber.
To znemožní žraloku dýchat
a tak ji žralok musí pustit.
Když ji chytí na otevřeném prostoru a zranitelnou,
udělá tato chobotnice něco zcela výjimečného
a dosud nezdokumentovaného.
Zamaskuje se
ochranným brněním z ulit.
Ukrývá se
přímo na očích.
Žralok cítí svoji kořist.
Ale lastury ho matou.
V lese plném hladových krků
pomáhají chobotnici její vyvinuté smysly přežít.
Kelpové lesy
vykvétají v sezónních vodách po celém světě,
obzvláště podél Pacifického pobřeží Severní Ameriky.
Tady rostou největší kelpy
v rozlehlých lesech,
táhnoucích se stovky kilometrů.
Na některých místech
dorůstají jejich listy až 69 metrů výšky.
Porost, který vytvářejí
je plný života.
Zdejší souboj o prostor a potravu
je intenzivní.
Je to velká výzva
i pro sapína červeného.
Směřuje ke svému záhonku chaluh,
plného malých tvorů, kterými se živí.
Tak, jako u většiny farmářů,
ani jeho práce nikdy nekončí.
Odstraňuje plže a další vyžírky,
kteří mu přišli sežrat jeho řasy.
Je jedno, jak velcí jsou.
Musí se vypořádat se všemožnými škůdci.
Tohle je asi nejhorší z nich.
Ježovky dokážou sežrat řasu na kameni do mrtě.
Jejich trny jsou ostré jako jehly.
Sapín se jí nějak musí zbavit.
Problém s ježovkami ale je,
že se pořád vracejí.
Když se přiblíží večer a světlo slábne,
tak musí přestat. Nejen, že si musí odpočinout,
ale musí se ukrýt.
Protože v noci
slídí v těchto lesích predátoři.
Parejnok elektrický,
schopný omráčit svou kořist až 45V výbojem.
Zatímco se sapín ukrývá,
mohou se ježovky nerušené krmit.
Světlo se vrací
a on zjišťuje, že jeho farma je opět
pod útokem.
Ježovky tak jako kobylky
mají schopnost se rojit
a to může být pohroma
nejen pro sapína,
ale pro celý kelpový les.
Celé vegetace je náhle pod útokem.
Ježovky se derou lesem
prořezávajíc se kelpovými chaluhami,
zanechávajíc za sebou jen rozsáhlou pustinu.
Tyto armády ježovek
vyplenily mnoho kelpových lesů
podél Pacifického pobřeží Severní Ameriky.
Ale pomoc je nablízku.
Mořské vydry.
Všechny ostatní druhy vyder tráví většinu života na souši.
Mořské vydry však zřídkakdy opouštějí vodu.
Jejich mláďata nejprve
nejsou dobří plavci,
takže jejich matky tráví hodiny
čechráním jejich srsti, aby je nadnášela.
Aby však zajistila mládě mlékem
a aby neprochladla,
musí sníst až 30 % své tělesné hmotnosti denně.
Dělá to tak, že jí mlže.
A ježovky patří mezi nejoblíbenější vydří delikatesy.
V minulosti byly mořské vydry tak intenzivně loveny pro svůj kožich,
že byly téměř vyhubeny.
Kdyby zmizely,
mnoho kelpových lesů by bylo nahrazeno
pustinou plnou ježovek.
Dnes jsou mořské vydry chráněné.
A jak se jejich počty vrací do normálu,
zotavují se také mnohé kelpové lesy.
Na některých místech jsou teď
mořské vydry tak početné,
že se nechávají hromadně unášet.
Něco takového jste nemohli vidět
více než sto let.
Na prosluněných mělčinách u pobřeží Austrálie
jsou kelpy nahrazeny jedinou kvetoucí mořskou rostlinou,
mořskou trávou.
Nejrozsáhlejší porosty mořské trávy
se rozprostírají na více než 8000 km čtverečních.
Všude napříč tropy
jsou pod dohledem žraloků tygřích.
Mohou dorůstat délky až 5 metrů.
A mají mohutné drtící čelisti.
Jejich obětmi jsou karety obrovské.
Karety se krmí téměř výhradně mořskou trávou.
Jedna jediná jí dokáže zkonzumovat až 2 kg denně.
Ale nikdy si neodpočinou.
Zdravé želvy se mají před blížícím se žralokem na pozoru.
A tím, že udržuje želvy v pohybu,
zajišťuje žralok, že nebude žádný kus mořské trávy
nadměrně spasen.
To přináší výhody všem.
Políčko mořské trávy
dokáže absorbovat a uložit 35x víc oxidu uhličitého,
jako stejně velká plocha deštného pralesa.
Takže stepi a jejich žraloci
jsou překvapivě spojenci v boji
proti oteplování podnebí.
Boj o přežití v našich zelených mořích
může mít dalekosáhlé následky.
Jednou ročně
jedna zvláštní travnatá plocha v Austrálii
prochází změnou.
Kolem prvního zimního úplňku
se zformuje armáda.
Velekrabi japonští.
Během uplynulého roku se krmili v hlubokých vodách.
Nyní pochodují napříč travnatými planinami.
Jsou jich statisíce.
Škrábou se jeden přes druhého,
tvoříc tak velké kupy
dlouhé téměř sto metrů.
Nehledají partnery,
ani sem nepřišli snášet vejce.
Přišli sem, aby
vyrostli.
Jako u všech krabů jsou jejich těla uzavřena ve tvrdém
nerozpínavém krunýři.
Takže aby vyrostli, musí se z něj dostat.
To umožňuje tomu měkkému, který se jim vyvinul pod ním,
aby se zvětšil.
Potrvá dny, než nový krunýř ztvrdne.
Jejich nohy jsou tak měkké,
že pořádně nefungují.
Krab je nechráněný
a je ve velkém nebezpečí.
Trnucha argentinská.
Je obrovská, dlouhá asi 4 metry.
Chce měkkého, čerstvě vysvlečeného kraba,
kterého bude snadné sníst.
Krabi se snaží držet u sebe.
Ale nyní, vyrušeni trnuchou,
se rozutíkají.
Nově vysvlečený krab
je moc slabý, aby se zvládl držet hejna.
Nejbezpečnější místo je přímo uprostřed hromady.
Proto se tu všichni shromáždili.
V jednotě je síla.
Většina krabů ale unikne.
A za několik dní
budou připraveni vrátit se do hloubky
a pokračovat ve svém samotářském putování
při hledání potravy.
Tohle není hřbitov.
Je to triumf stovek tisíc krabů,
kteří se úspěšně vysvlékli.
Zelená moře u Jižní Austrálie
jsou obzvláště bohatá na takováto zvláštní shromáždění.
Většina tvorů se ale shromažďuje ze zcela jiného důvodu,
aby se pářili.
Sépie vějířovitá.
Největší ze všech sépií.
Žijí jenom jeden až dva roky.
Teď, když se australské léto chýlí ke konci,
mají před sebou poslední úkol.
Najít si partnera.
Je tu ale víc než sto tisíc samců
soutěžících o připlouvající samičky
v tomto jediném zálivu.
Mezi nimi je i tenhle obr, skutečný kolos.
Váží nějakých 10 kg.
Jeho kůže hýří barvami.
Sépie takto komunikují.
Tenhle menší samec se mu nejspíš nemůže rovnat.
Za naším kolosem a pod jeho ochranou
je samička, která se s ním právě spářila.
Ostatní rivalové ale mají také pořád zájem.
Zdá se, že malá samička by neměla šanci.
Samička nyní ukazuje bílý pruh
na straně poblíž našeho obra.
Je to jasný signál, že už se s ním nechce pářit.
To je přesně ten signál, kteří menší samci potřebovali.
Bude muset použít lest.
Změní svoji barvu
a zatáhne svá chapadla.
To je přesně ta podoba, kdy připomíná samičku.
Obr byl přelstěn.
Malý sameček nyní ukáže bílý pruh
stejně jako skutečná samička
aby se vyhnul jeho pokusům.
Vklouzne pod ni.
A spáří se.
Spářením se s více partnery
si samička zajistí největší genetickou pestrost
pro své mladé.
Lstivý sameček odplouvá.
Jeho závěrečný akt je u konce.
A tak se zdá, že i mezi sépiemi vějířovitými se zdá,
že to není všechno jenom o velikosti.
Jiní samečci na těchto zelených australských pastvinách
přebírají ještě větší zodpovědnost za své mladé.
Řasovník protáhlý.
Tohle je sameček
a nese si drahocenný náklad.
Během páření se samičkou
posbíral vajíčka
a připevnil si je ze spodní strany.
Nyní opouští porost mořských řas
a vydává se na otevřenou vodu,
kde je jeho propracovaná kamufláž méně účinná.
A je tam spousta predátorů.
A tohle je to, kvůli čemu samečci riskují svůj život.
Husté mračno malých krevet.
Mysidy.
Jedno z nejoblíbenějších jídel řasovníků.
Přitahují sem i další řasovníky.
Konečně je čas, aby se jejich mláďata vylíhla.
Ale vyvíjející se vajíčka porostly řasy.
A je riziko, že je udusí.
Mláďata se nicméně líhnou.
Úspěšně se vylíhla.
Jejich otcové se vracejí do spleti kelpu,
kde jsou prakticky neviditelní.
Zatímco malí zůstávají tady.
Rychle však vyrostou,
když jsou takto obklopeni svojí nejvhodnější potravou.
Bezpočet oceánského rybího potěru
začíná svůj život v zelených mořích.
Jednou z nejbohatších školek jsou mangrovové lesy.
Lemujíc tropické pobřeží
vytvářejí přirozenou ochrannou bariéru mezi mořem a zemí
a jsou jedněmi z nejproduktivnějších lesů na světě.
Pod vodou jim jejich vyklenuté vzdušné kořeny
dávají pevnou základnu.
Je tu hojnost potravy pro mladý potěr.
Spletité kořeny je navíc ochraňují před většími rybami
a dalšími predátory, kteří loví v kanálech.
Ale tady v Severní Austrálii
s postupujícím odlivem
jsou ryby nuceny opustit své úkryty.
A tehdy jsou zranitelné.
Tohle je nejvražednější zabiják zelených moří.
Strašek kudlankový.
Sameček je téměř 40 cm velký.
Ale neloví pro sebe.
Loví potravu pro svoji družku.
Mohou být partneři po 20 let.
Spoléhá na něj, že jí donese potravu.
A svou energii místo toho vkládá do svých vajíček.
Ve světě tak plném potravy
se to zdá být rozumná strategie.
Ale je také velmi riskantní.
Pokud by její sameček zmizel, mohla by zemřít hlady.
Něco upoutalo pozornost tohoto samečka.
Možná neodolatelné aroma
nebo vzdálené volání.
Ať už je důvod jakýkoliv, sameček opouští své doupě
a svou životní družku.
Je to větší díra.
Samičky, které přišly o samečky
zdá se vysílají úzkostlivé signály,
aby přivábily nového samečka.
Větší samička snese víc vajíček.
Takže pokud se s ní spáří
bude otcem většího počtu potomků.
Ale nevěra není zadarmo.
Větší samička potřebuje víc potravy.
Čím bohatší moře, tím větší je rivalita.
A je jedno zelené moře,
které podporuje život víc, než všechna ostatní dohromady.
Na rozdíl od mangrovových lesů a prérií mořské trávy
se tohle nachází na otevřeném moři
a je pouze dočasné a nevyzpytatelné.
Zeleň nepochází z kořenících rostlin,
ale s plovoucích oblaků.
Miliardy mikroskopického fytoplanktonu
se rychle množí.
Je jich tolik,
že spouštějí jednu z největších hostin všech dob.
Nedaleko Pacifického pobřeží Ameriky
stovky delfínů obecných spěchají na hostinu.
Nejsou ale jediní, kdo sem míří.
Také lachtani.
Míří sem ze zálivu Monteray Bay v Kalifornii,
kde kvetoucí řasy způsobily populační explozi
jedlíků planktonu.
Ančovičky,
jsou jich milióny.
Delfíni ženou ančovičky k hladině.
Mořští ptáci a lachtani si užívají přítomnosti hejna.
Je to závod o to, kdo ukořistí víc, než dorazí ostatní.
Keporkakové,
jsou jich tu stovky.
Každým výpadem vzhůru procedí až 100 kg ryb.
Nárokují si největší podíl na jedné z největších hostin planety.
Tento drobný plankton je
tak zásadní, že na něm zcela závisí téměř veškerý podmořský život.
Jsou to zelená moře, ne modrá,
která jsou základnou téměř veškerého života
ve světových oceánech.
Abychom zachytili jedinečnost těchto podmořských lesů
a neobyčejná stvoření, která zde žijí,
vyvinul tým Blue Planet II
sérii speciální filmařskou výbavu.
Od mega-báně,
nahrávající záběry napůl ve vodě a napůl nad ní,
na vrcholku tyčícího se baldachýnu,
až po vyspělé časosběrné vybavení,
které zrychluje čas, aby nám odkrylo tajemství života na dně těchto lesů.
Ale ze všech živočichů žijících v těchto lesích
se jako největší výzva ukázalo nafilmování jednoho,
který žije ve vodách nedaleko mysu u Jižní Afriky.
Přírodovědec Craig Foster
si vypěstoval zájem o nejuzavřenějšího obyvatele
o chobotnici pobřežní.
V těchto vodách žije téměř sto druhů žraloků.
To ale neodradilo Craiga,
který tu plaval každé ráno posledních šest let.
Když najdete tenhle mrňavý, malinký, titěrný, oválný otvor,
tak víte, že ji zabila chobotnice.
A pokud se podíváte velmi, velmi pozorně, tak jsou obvykle někde kolem.
Craig byl svědkem skotačení těchto chobotnic
a chce své pozoruhodné poznatky sdílet
s kameramanem Blue Planet Rogerem Horrocksem.
Roger je okamžitě okouzlen sílou jejich osobnosti.
Bylo skutečně ohromující vidět, jak individuální
jsou tato stvoření.
Chobotnice pobřežní vykazuje různé vzorce chování.
Některé jsou velmi plaché. Některé jsou velmi odvážné.
A tím si skutečně získaly moji přízeň.
Po týdnech filmování různých jedinců
konečně narazili na chobotnici,
která se podle všeho nejen nebála kamery,
ale byla ochotná účinkovat.
Právě vylezla ven.
A pak proplula přímo pod trojnožkou k mým nohám.
- Jo. - Je to hustý. Úžasný.
Skutečně velmi rychle
nás oba přijala.
Takže jsme viděli všechno to důvěrné chování. Je to úžasné.
Sledoval jsem tu chobotnici spoustu měsíců
a prostě nám v té vodě věří a dělá běžné věci,
což je prostě fantastické.
O měsíce později tým konečně nafilmoval svoji hvězdnou chobotnici na lovu.
Ale pak objevili nebezpečné důsledky
soužití v tomto lese s tolika dalšími predátory.
Máčky africké.
Čím těžší jsou tito žraloci, tím víc bezostyšní a agresivní
jsou než velký bílý žralok.
Jsou jako řízená střela.
Sebemenší zápach, který chobotnice vydá a žralok ji najde.
Máčka africká skutečně chytila tu chobotnici
a já jsem si myslel, že je po všem.
Poté, co jsme s tím zvířetem strávili tolik času,
bylo těžké dívat se, jak na ni útočí.
Pak k jejich překvapení se začala bránit.
Vsunula tam svoje chapadla. Jde vidět, jak je prostrčila
jeho žábrami a prakticky mu zavřela ústa.
Žralok nemohl dýchat a ona tak získala šanci na útěk.
A to, že jsme byli svědky celé téhle záležitosti,
bylo v tu chvíli prostě neuvěřitelné.
Týmu se ulevilo, že se jí podařilo uniknout.
Ale když ji pak chytí na otevřeném moři,
překvapí je její další trik ještě mnohem víc.
Zvedla ve stejnou chvíli svoje ruce a nohy nad hlavu,
přitáhla si různé ulity a vytvořila tohle nezvyklé brnění.
Chobotnice se obrnila a pak
k ní připlaval zezadu.
Něco tam cítil.
Neviděl hlavu chobotnice,
viděl jen to divné brnění.
Tak do ní začal narážet.
Bylo úžasné sledovat, jak ta chobotnice přechytračila žraloka,
s použitím brnění, s použitím svých znalostí.
Bylo to absolutně fenomenální.
Je to prostě rockerka. Hustá malá rockerka.
Díky úsilí Craiga a Rogera
je překvapující chování chobotnice
nyní známo vědcům.
Co dalšího nalezneme, jak budeme dál prozkoumávat tyto fascinující
podmořské lesy?
Příště v Blue Planet II
potkáme živočichy, kteří žijí na pomezí dvou světů.
A zjistíme, jak se vypořádávají s nároky
proměnlivých pobřeží.
titulky přeložil -=tkimitkiy=-
www.Titulky.com