Ve vzdálené části jihovýchodní Asie
leží Korálový trojúhelník.
Uskupení nejbohatších korálových útesů na světě.
Podmořská města přeplněná životem.
Jako v každé přecpané metropoli
je tu zuřivá rivalita o prostor,
o jídlo
a o partnery.
Ale útes je také místo plné příležitostí.
Sépie obecná.
Specializuje se na lov krabů.
Ale velký krab je nebezpečný úlovek.
Má silná klepeta.
Sépie má nicméně pozoruhodný talent.
Její kůže obsahuje milióny pigmentových buněk,
kterými dokáže vytvořit ty nejproměnlivější barvy
a vzory.
A to očividně kraba hypnotizuje.
Sépie může být chytrá,
ale žralok je větší.
A jí sépie.
Čas zmizet.
Zpátky na lov.
Nový cíl, ale stejná hypnotizující technika.
Pro ty, kteří se zvládnout přizpůsobit v tomto uspěchaném
podmořském městě,
je tu spousta odměn.
Korály si staví příbytky z vápence,
v teplých, čistých mělkých vodách tropů.
Jejich útesy zabírají méně než 0,1 %
plochy oceánského dna.
Přesto jsou domovem čtvrtiny
všech známých mořských druhů.
Jsou to komplexní,
nekonečně proměnlivé struktury,
poskytující všemožná útočiště pro mnoho jejich obyvatel,
luxusních bytových apartmá
po pokoutní brlohy.
Tady, na australském Velkém bariérovém útesu,
se živí kanicové pardálí lovem malých rybek.
Ale jak si opatříte jídlo,
když jste moc velcí, abyste se protáhli štěrbinami?
Navíc tu má tento kanic také rivala,
který je velmi inteligentní
a hledá stejný druh kořisti.
Chobotnici.
Dostane se i do opravdu úzkých štěrbin.
I tak
její oběť často uprchne.
Ale co kdyby dokázali spolupracovat?
Kanic zbledne
a snaží se přilákat pozornost chobotnice.
Provádí stoj na hlavě.
Nejen, že dává signál chobotnici,
ale ukazuje jí, kde se ukrývá kořist.
Chobotnice sáhne dovnitř.
Ryba se dá na útěk
a vpluje přímo do kanicových čelistí.
Někdy si přijde na své chobotnice,
někdy zase kanic.
Dva velmi rozdílné druhy
zjistily, že spolupráce jim může přinést úspěch
v útesovém městě.
Týmová práce je vlastně jedním ze základů života
na útese.
Koráli jsou také závislí na partnerství.
Ale na mnohem intimnějším.
Koráli jsou kolonie sasankovitých živočichů,
polypů.
Některé jsou malé jako zrnka písku.
Uvnitř tkáně každého polypu
žijí miniaturní buňky rostlinného charakteru, neviditelné okem.
Přes den vzkvétají v tropickém svitu slunce
a rostlinné buňky poskytují polypům
až 90 % jejich potravy.
A když se setmí, pokračují polypy v krmení se
pomocí svých chapadel, kterými zachytávají drobné částečky.
Polypi také zachycují uhličitan vápenatý z mořské vody,
a používají ho, aby si vybudovali příbytky.
Korálové kolonie mohou růst po staletí.
Možná i tisíciletí.
A můžou vytvořit struktury, které dorůstají velikosti domu.
Největší z jejich měst je Velký bariérový útes.
Táhne se v délce 2253 km podél pobřeží Severovýchodní Austrálie.
Aktivita na korálových útesech, ať už jsou kdekoliv, nikdy neutichá.
Za úsvitu začíná denní směna.
Doprovázená popěvky podmořských písní,
vytvářených rybami, krevetami a ostatními obyvateli útesu.
Každý obyvatel tohoto města má svou roli.
Mrchožrouti, jako je mořská okurka,
recyklují odpad po ostatních.
Tito ploskozubci ukusují kusy korálů
a drtí je, aby se dostali k jejich obsahu.
A pak vyloučí zbytky jako písek.
Karety obrovské tady na Borneu
pravidelně navštěvují jednu část korálu.
Tahle mladá samička je vzhůru brzy a je tak o krok před ostatními.
Želvy cestují na dlouhé vzdálenosti podél útesu aby se sem dostaly.
Toto je jejich cíl.
Želví skála.
Generace navštěvujících želv vyhloubily na jejím vrcholku dutinu.
Toto je příbytek slizounů
a bodloků.
Čistí své návštěvníky ode všech řas, parazitů a odumřelé kůže,
kterou naleznou.
Další klienti už se blíží.
Tvoří se fronta.
Velcí samci si razí cestu.
A menší samička je donucena zmizet.
Rychle to otočí kolem dokola,
zatímco ostatní se hádají.
A pak se vetře zpátky.
Tak dostanou čističi výživnou stravu
a jejich zákazníci se zbaví parazitů a dalších přítěží.
A jsme nyní dokonce přesvědčeni že hýčkání na čisticí stanici
pomáhá snižovat stres.
Země na Středním východě je tak horká a suchá,
že je většina jejího povrchu téměř bez života.
Ale v Rudém moři
se báječně daří korálovým útesům.
Pobřežní vody
jsou téměř tak bohaté na život, jako deštný prales.
A některá zvířata připlouvají na útes
prostě si odpočinout a zrelaxovat.
Rodinka delfínů skákavých
odpočívá na útesu
po noci strávené krmením se na pobřeží.
Zatímco dospělí a jejich mláďata spí,
dorostenci se vydávají na průzkum...
a zdá se že si hrají.
Můžete to nazvat: "Chyť ten korál."
Pravidla nejsou zcela jednoznačná.
Sbírají různé kousky ulomených korálů
a zahazují je.
Některé padají rychle.
Jiné klesají pomalu.
A některé vypadají, že se snáší způsobem,
který se všem líbí.
Jen ti nejúspěšnější obyvatelé města si mohou dovolit hrát hry.
Ale takovéto hry mají svůj význam.
Pomáhají dorostu vyvinout si koordinaci a schopnosti,
které budou potřebovat, až začnou lovit potravu na otevřeném moři.
Každý útes má ostře ohraničené hranice.
Své městské zdi.
Z vnější strany je příkop.
Toto opevnění chrání město před oceánskými vlnami.
Ale dvakrát denně jsou zdi pokryty příchozím přílivem.
Na Bahamách vytváří příboj vskutku podivný úkaz.
Námořníci kdysi vykládali historky o obrovské mořské příšeře,
která se schovává uvnitř útesu,
a která stahuje námořníky do záhuby.
Dnes už víme, že jde o vír, vytvářený blížícím se příbojem,
valícím se přes hluboké korálové jeskyně.
Tyto proudy přinášejí na útes čerstvé zásoby mikroskopické potravy
z otevřeného oceánu.
A na Maledivách během největšího přílivu
je jedna konkrétní korálová laguna
tak zaplavená planktonem,
že přitahuje stovky oceánských gigantů.
Manty obrovské.
S třímetrovým rozpětím křídel.
Se svými obrovskými nemotornými ústy dokořán
filtrují z vody plankton.
A manty vytvářejí svůj vlastní vír,
který ještě víc koncentruje jejich potravu.
Tomuto chování se říká mantí cyklóna.
Pak se změní příliv
a přísun potravy se přeruší.
Manty opouštějí lagunu.
Život na chráněné straně útesu je poklidný a mírumilovný.
Na těchto předměstích najdou všichni tvorové, toužící po útěku
od uspěchaného davu útesového města,
spoustu místa.
Na druhou stranu
zde není, kde se schovat.
Tím pádem je to
v noci nebezpečné místo.
Noční predátoři, jako je tento perutýn,
hlídkují na okraji útesu.
Z lovce se stává kořist.
Bobbitův červ,
obrovský masožravý červ
s čelistmi ostrými jako dýka.
Má původ, který sahá stovky miliónů let do minulosti.
Je metr dlouhý.
Používá čich.
A cítí pohyb.
Svítá a se světlem se z útesu stává bezpečnější místo.
Malí cejni se sem vracejí napást.
Bobbit je pořád ještě hladový.
Ale za denního světla se šance proměnily.
Pražmy bobbita vidí.
Místo aby se stáhly,
spojí se, aby odfoukly písek, který ukrývá červa.
Tak mu seberou výhodu momentu překvapení.
Když odkryjí místo jeho úkrytu,
budou se moct krmit mnohem bezpečněji.
Ale pořád se vyplatí mít na paměti,
že je tam bobbit.
Tady, na písečných pláních,
je pro některé bezpečné ubytování.
Rodinka klaunů sedlových našla skvělý příbytek.
Chapadla této kobercové sasanky dokážou zabíjet.
Ale klauni jsou imunní vůči jedu,
takže se tu mohou ukrýt před nebezpečím.
Na oplátku čistí ryby sasanku od zbytků.
Tak jako u všech klaunů
vede rodinu velká samička.
Její bílý obličej říká, že ona je tady šéf.
Drobounký sameček musí prokázat své schopnosti,
takže neúnavně pracuje,
odstraňuje zbytky a v podstatě se stará o domácnost.
Jeho nejdůležitějším úkolem je najít bezpečné místo,
kde by šéfová mohla naklást vejce.
Ale není tu nic pevného, na co by je samička mohla snést.
Nedaleká lastura by mohla být řešením.
Kdyby s ní tak dokázal pohnout pod ochranu sasanky.
Je moc těžká.
Kromě toho má vlastní rozum.
Krab poustevníček.
Dvakrát denně je ale
sasanka proplachována přílivovým proudem,
který přináší nové možnosti.
Stará plastová láhev.
To by možná šlo.
Není dost těžká.
Kokosová skořápka.
Ta vypadá ideálně.
Ale je daleko od domova.
A sám s ní nepohne.
Tak musí pár spolupracovat.
Trocha úprav chapadel sasanky,
aby pro ni udělali místo.
A skořápka je usazena.
Samička snáší.
Konečně bezpečné jesle.
Ukázal se být vhodným otcem pro její mladé.
A tak je oplodní.
Teď bude úzkostlivě pečovat o vajíčka
a udržovat je čisté, dokud se nevylíhnou
během 10 dní.
Tvorové z útesu se vydávají daleko aby dali svým potomkům náskok do života.
A nikde ne víc,
než na nejvzdálenějších útesech světa.
Francouzský Polynésie,
přímo v srdci Jižního Pacifiku.
Ochraňované svou izolací,
jsou některé zdejší útesy prakticky zcela bez poskvrny.
Tento kanic karibský se dostal do města a dosáhl dospělosti.
Teď je čas se spářit.
Aby našel partnerku, musí se vydat na nejnebezpečnější část tohoto útesu:
Na okraj.
Hlídají ho velcí žraloci spanilí,
jsou jich tu stovky.
Vypadají, že odpočívají,
zatím.
Tisíce dalších kaniců se shromáždily dole na dně.
Samičky jsou k prasknutí plné jiker.
Ale aby se mohli spářit,
musí se nejprve dostat skrze zástup dalších čekajících samečků.
A všichni myslí jen na jedno.
Strkají se, aby se dostali co nejblíž k samičce.
Tento sameček si zajistil nejlepší pozici,
ale samička neuvolní své jikry, aby je oplodnil,
dokud nemá správné podmínky.
Nyní se začínají přibližovat žraloci,
protože cítí, že se blíží rozhodující okamžik.
Blíží se odliv.
Tohle by mohl být moment ke tření.
Samičky náhle vyrazí vzhůru k hladině
a vypouštějí při tom oblaky jiker.
Sameček ji sleduje a souběžně uvolňuje spermie.
Zdá se, že je to okamžik, pro který jsou kanicové připraveni zemřít.
Je to teď nebo nikdy.
Oplodněná vajíčka
budou nyní odnesena
od stovek hladových tlam obyvatel útesu.
Většina z miliard jiker, které zaplaví moře,
bude sežrána.
Ale několik,
malá, ale zásadní menšina,
najde jiný útes
a přijme ho za svůj domov.
Dnes však korálové útesy čelí nové hrozbě.
Moře se oteplují.
Nárůst teploty o pouhé dva stupně
na pár týdnů
může stačit k tomu, aby korálové polypy vyvrhly své rostlinné buňky.
Když k tomu dojde, koráli přijdou jak o svoji barvu,
tak o hlavní zdroj obživy.
Pokud je teplota trvalá,
korál, který takto vybledne,
pravděpodobně zemře.
Myslíme si, že za posledních pár let polovina světových korálových útesů
byla ovlivněna blednutím.
Od roku 2016 jsou to
i téměř dvě třetiny mělčinných korálů
australského Velkého bariérového útesu.
Tato kdysi přeplněná podmořská města
jsou redukována
na bezútěšné ruiny.
A mnoho jejich obyvatel se stalo bezdomovci.
Někteří vědci předpovídají, že koncem století
by mohla být korálová města,
jak je známe, minulostí.
Je nějaká budoucnost pro tyto nejcennější oceánské poklady?
No, zcela zásadně to závisí na tom, jak rychle se oteplují
a jak teplá budou moře.
A je tu jiskra naděje,
díky způsobu, jakým se koráli reprodukují.
Jednu konkrétní noc v roce
spouští úplněk velmi výjimečnou událost:
Tření korálů.
Pozoruhodně synchronizovaně se celý útes rozmnožuje.
Miliardy oplodněných vajíček plují,
unášené mořskými proudy.
A nejsou to jen korály, které se třou,
jsou to i ostatní obyvatelé útesu.
Celý zástup mladých
je unášen napříč oceány,
připravený se usadit na prázdném místě
a znovu obnovit existenci komplexní komunity,
kterou je korálový útes.
Možná nevíme, co přinese budoucnost našim mořím,
ale korálové útesy jsou schopné regenerovat.
Dokud nějaké korály přežívají,
je tu pořád naděje.
Francouzská Polynésie.
Více než 6.500 km od nejbližšího kontinentu.
Chráněné před rybařením
jsou domovem asi největšího počtu kaniců karibských.
Konečně jsme tu.
Trvalo to pár dní.
Nemůžeme vám říct, kde to "tu" vlastně je,
protože jsme byli požádáni, abychom nevyzradili přesné místo,
protože je to chráněná oblast.
Tým čelí velké výzvě v natáčení,
protože kanicové se obvykle třou pouze jednou do roka,
a netrvá to ani hodinu.
Poradcem týmu je bioložka Yvonne Sadovy,
která už přes 30 let studuje hejna ryb, které se třou.
Tady je to v podstatě nejblíž stavu, který tu byl
po tisíce let.
Je to v podstatě jediné místo na planetě, které znám,
kam tito kanicové připlouvají v takových počtech, jaké tu vidíme.
Vážně doufám, že tam budou,
protože pokud ne, tak jsme sem přijeli zcela zbytečně.
Máme to načasované, ne, Denisi?
Jo.
- Věříš tomu? - Jo.
Jistě, že tu kanicové budou.
Budou tu, protože připlouvají za úplňku.
Nejsou zklamaní.
Denis filmuje kanice, kteří se tu shromažďují už 15 let
a zná za tu dobu jejich chování.
Jsou tu stovky a stovky tisíc
ale je obtížné říct, kolik.
Ale pořád připlouvají.
Vidíte, že připlouvají z laguny
a shromažďují se v prohlubni.
Kanicové nejsou jediní, kdo se tu shromažďuje.
Je tu nejvyšší koncentrace žraloků spanilých
na celé planetě.
Takhle by měl vypadat nedotčený útes.
Obrovské množství predátorů.
Když už jsou tu kanicové, je nyní výzvou odhadnout,
kdy přesně se budou třít.
Abychom posoudili, jestli už se to blíží, Yvonne prohlíží natočené záběry.
To, co zde vidíme je sameček dvořící se samičce.
Když to zpomalíte,
tak začnete vnímat některé detaily.
Kdyby sis na to měla vsadit, vsadila bys na zítřek?
Řekla bych zítra nebo pozítří.
Myslím, že už to bude brzy.
Tým nemůže být pořád pod vodou, protože má jen 6 potápěčů.
Takže na základě zkušenosti
se rozhodnou k ponoru během odlivu za úplňku,
který, jak se zdá, pomáhá koordinovat tření kaniců.
Letos je ale nejmocnější příliv v noci.
Jen si chystáme výbavu na první noční ponor.
Během dne jsme v této oblasti viděli žraloky, ale nevíme,
jak budou reagovat v noci.
Jsi nervózní?
Musíme být opatrní kvůli proudu
uprostřed noci s touto těžkou technikou, se žraločím oblekem.
Žraloci spanilí loví v noci,
takže potápěči mají obleky s drátěnými košilemi a helmami na ochranu.
Raz, dva, tři, čtyři.
Zkouška spojení s potápěči. Zkouška spojení.
Slyšíme tě dobře, kanicové jsou tu a my jsme dole.
Slyším vás jasně a zřetelně.
Ani stopa po tření kaniců, ale v noci
se změnil přístup žraloků.
Loví.
Svými elektro-receptory k lovu
dokážou žraloci zachytit i ty nejmenší elektrické podněty včetně kamer.
Když se navíc blíží odliv,
je to nejhorší chvíle pro to, ztratit kontakt s hladinou.
Jsme uprostřed ničeho. Nemáme ponětí, co se děje
tam dole. Slyšíme jenom poruchu v komunikaci.
Ztratili jsme kontakt s hladinou.
Beze stop po tření ukončují ponor.
Bylo tam hodně žraloků.
Trochu jsem dneska bojoval s plaváním.
Nevím proč.
Možná tam byl silný protiproud, ale trochu jsem s tím bojoval.
Kanicové ale v noci nejsou aktivní. Jen tam tak stojí...
nehýbou se, jsou jakoby schovaní na korálu.
Tým se rozhodl nechat si energii
na další odliv.
Za úsvitu se připravují na něco, co, jak doufají,
bude ono tření, na které všichni čekají.
Špatná zpráva, pořád jsme...
Ale za pouhých 20 minut jsou potápěči zpátky na hladině
se zničující zprávou pro celou posádku.
Prošvihli jsme to.
Možná se vytřeli minulou noc.
Nevím... bože. Já nevím.
Tým přijel pozdě.
Hádám, že jsme tření prošvihli jen o pár hodin.
A je možné, že prostě dosáhli určitého
kritického množství nebo kritického počtu
a vytřeli se o něco dřív.
Další rok se Yvonne vrací na Francouzskou Polynésii
a doufá, že se dozví více o kanicích.
Letos výzvu přijal Laurent Ballesta
a jeho zkušený tým.
S mnohem více potápěči mají nový přístup
a plánují, že Laurent bude pořád na hlídce ve vodě.
Tenhle 24 hodinový ponor má smysl,
abychom se ponořili do zvyklostí těch zvířat
A letos, po stovkách hodin nepřetržitého monitoringu
se jim podařilo natočit rozhodující okamžik této ohromující události -
masivní tření kaniců.
Máme možnost sledovat celý tento proces,
jak se odehrává. To je opravdu vzrušující.
Je to opravdu důležité pro biologii těchto zvířat.
Miluji fotografie, protože máte pocit, že zachycují okamžik.
Nikdy jsem nebyl tak pohlcen
energií, kterou jsme vynaložili během tohoto 24 hodinového ponoru,
který i mě stál hodně energie.
Díky společnému úsilí obou týmů
a Yvonninu několikaletému výzkumu
jsme konečně mohli převyprávět neuvěřitelný příběh kaniců karibských.
Příště zamíříme na rozlehlý otevřený oceán.
Aby přežili v této modré divočině, jsou někteří rychlí,
jiní používají smrtící strategie,
a někteří spoléhají na blízkost své rodiny.
titulky přeložil -=tkimitkiy=-
www.Titulky.com