Antarktida.
Nechladnější, nejdrsnější a nejvzdálenější kontinent na Zemi.
Žádný člověk se nikdy nevydal do hlubin, které ji obklopují...
až doteď.
Hlubiny oceánu jsou stejnou výzvou jako vesmír.
Víme toho víc o povrchu Marsu, než kolik víme
o nejhlubších částech našich moří.
Nyní se můžeme do těchto nezmapovaných hlubin, abychom objevili,
jaká tajemství ukrývají.
Jak klesáme podél potopené stěny ledovce,
vstupujeme do nemilosrdného světa.
Tyto vody jsou nejchladnější na Zemi.
Jak klesáme do hloubky, tlak se neúprosně zvyšuje.
A světlo z povrchu mizí.
A přesto, překvapivě...
zde existuje život.
Očekávali jsem, že hluboko pod povrchem
polárních moří budou vody dočista prázdné.
Ve skutečnosti jsme zde ale nalezli život v nepředstavitelném množství.
Tento život navíc není omezen na vody Antarktidy.
Proudy unášejí tuto hojnost do hloubek téměř všech oceánů
po celém světě.
Kupodivu je hluboko v moři
víc života, než kdekoliv jinde na Zemi.
Sluneční světlo mizí a moře se zatemňuje.
Tady v Pacifiku, 200 metrů hluboko,
vstupujeme do mimozemského světa.
Zóna šera -
moře věčného přítmí.
Jsou zde podivuhodné bytosti.
Ohnivka.
Dvoumetrová rosolovitá roura, větší než návštěvník shora -
mořský žralok dlouhoploutvý.
Jen velmi malé množství světla pronikne až sem.
Přežít zde znamená dokázat využít každý jeho záblesk.
Mečoun.
Jeho oči jsou jako tenisáky,
umožňující mu vidět ve věčné tmě.
Krakatice,
ale tahle žije pouze tady.
Její pravé oko míří permanentně dolů.
Její pravé oko je však mnohem větší a namířené vzhůru, aby viděla
obrysy kořisti plující blíž u hladiny.
Není divu, že se jí přezdívá "šikmooká krakatice".
A ještě podivnější.
Tohle je strašík...
ryba s průhlednou hlavou,
naplněnou rosolem tak, že se může dívat vzhůru skrz lebku.
Dnes již víme, že Zóna šera je útočištěm neuvěřitelných
90 % všech mořských ryb.
Pouze v noci se vydávají obrovská hejna lampovníků k hladině,
aby se nakrmila drobným planktonem.
Za dne se vrací zpátky sem dolů.
Kalmar peruánský.
Dva metry dlouhý a 50 kg těžký.
Jako většina kalmarů, jsou to nenažraní lovci.
Jsou jich stovky.
Našli hejno lampovníků,
ukrývající se 800 metrů hluboko, nedaleko pobřeží Jižní Ameriky.
Jejich chapadla jsou vyzbrojena silnými přísavkami,
kterými dokážou uchopit svou kořist.
A když už nejsou kolem žádní další lampovníci...
vrhají se na sebe navzájem.
Tento kalmar chytil do svých chapadel menšího.
Aby ukryl svůj úlovek před ostatními,
vypustí kouřovou clonu černého inkoustu.
Ale pak ho napadne ještě větší...
a ukradne mu úlovek.
Zóna šera je nejoblíbenějším lovištěm kalmarů peruánských.
Jen zřídka plavou hlouběji...
do světa věčné temnoty pod nimi...
do Zóny tmy.
Kilometr pod hladinou, hlouběji, než kam dosáhne slunce.
Obrovská černá prázdnota,
větší než celý zbytek obyvatelného světa dohromady.
Je tu život...
ale ne tak, jak ho známe.
Jakoby mimozemské bytosti produkují oslnivé záblesky světla.
Téměř všechna zvířata potřebují přivábit partnery a odehnat predátory.
Tento světelný jazyk je tu tak rozšířený, že tyto signály
jsou nejspíš nejběžnější formou komunikace
na celé planetě.
A přesto o nich víme velmi málo.
Lovci sami sebe osvětlují, a tím
přitahují zvědavou kořist.
Toto je zubatice.
Má největší zuby v poměru k tělu mezi rybami.
Na hlavě a na těle má senzory, které jí umožňují detekovat
cokoliv pohybujícího se v okolních vodách.
V zóně tmy je to nejdravější ryba.
Ale kořist používá světlo k rozptýlení.
Návnada ze světélkujícího inkoustu.
Tady dole, v této temnotě...
tvorové žijí mimo hranice běžného času.
Trubýši jsou prakticky věční.
Opakovaně klonují sami sebe...
a někteří dorůstají větších rozměrů než plejtvák obrovský.
Tady dole sněží.
Nekonečný oblak organických zbytků
pomalu klesá shora dolů.
Toto je potrava pro celé spektrum
filtračních jedlíků, kteří na tom závisí.
Medúza...
a křehká mořská okurka.
1 % mořského sněhu, který minou,
možná skončí na mořském dně.
Za milióny let vytvořilo vrstvu usazenin
silnou až 1,5 km.
Je to pustá planina, která pokrývá
polovinu povrchu naší planety.
Hlubokomořské dno se může zdát být bez života...
ale je domovem jedinečného bahenního obyvatele.
Žabošklebovitých.
Jde o predátora s enormními ústy, útočícího z úkrytu,
a s nekonečnou trpělivostí.
Tato ryba zde žije už tak dlouho,
že se její ploutve změnily
na něco užitečnějšího.
Na nohy.
Pomáhají jí šourat se po mořském dně.
Chobotnice kalifornská.
Vznáší se těsně nade dnem a opatrně ho prosívá
a hledá tak červy.
Ale dokáže zmizet při prvním náznaku nebezpečí.
Žralok šedý je stejně velký jako žralok bílý.
Nemusí jíst celý rok.
Hlídá bahenní planiny
s využitím jen minima energie.
Někde nahoře pomalu hnije
obrovská zdechlina vorvaně.
Tohle bude zlatý důl pro hlubokomořské tvory.
Jídlo. 30 tun jídla.
Konečně klesne na dno oceánu...
a brzy si jí všimnou.
Žraloci šedí mají výjimečně dobře vyvinutý čich.
Jen 25 minut poté, co se tu velrybí zdechlina objeví...
ji najde první žralok.
Každé kousnutí uvolňuje krev po proudu.
Zprávy o tom, že je tu potrava, se šíří rychle.
Další hladoví žraloci připlouvají.
Během 12 hodin
je zde sedm obrovských žraloků
strkajících se o to, kdo si utrhne větší sousto.
Nikdo se nechce vzdát.
O 24 hodin později je třetina zdechliny pryč.
Ti, kteří připluli jako první, se krmí, dokud nejsou zcela sytí.
Tohle jedno jídlo může být dost, aby vydrželi celý rok.
Nyní dorazí čisticí týmy.
Velekrabi japonští, nesoucí si na zadních korál,
pravděpodobně jako provizorní brnění.
Jsou tu i obyčejní krabi.
Zdechlinu objevili nejspíš ve stejnou dobu jako žraloci...
ale nejsou dostatečně rychlí.
Netrvá ani měsíc, a více než 30 druhů
mrchožroutů odklidí poslední
jedlé zbytky.
Teď ale mrchožrouti sami přitahují predátory.
Tkaničnice tmavé obvykle plující svisle
je sežerou jednoho po druhém.
Některé ze zubů velryby se uvolnily, jak se kostra
začíná rozpadat.
O čtyři měsíce později tu není nic víc, než pár kostí.
Ale i ty jsou potravou...
pro někoho.
Kostižerky.
Zavrtávají se do kostí tak, že vstřikují kyselinu...
a tak se dostanou k té trošce tuku, která tam zůstala.
Může to trvat desetiletí, ale nakonec
se i poslední kost rozpadne
a celá 30tunová zdechlina
bude zrecyklována.
Smrt velryby je dočasnou oázou
v pustině mořského dna.
Ale jsou tu i trvalé oázy.
Kameny vystupující z bahna
poskytují pevnou půdu hlubokomořským korálům.
5,5 kilometru hluboko
v hlubinách žije větší počet korálů,
než na tropických útesech.
Bez slunečního světa
kompletně závisí na přísunu potravy proudem.
A rostou jen o šířku vlasu za rok.
Ale některé se mohou dožívat 4.000 let.
Někteří, jako jejich příbuzní z mělkých vod,
poskytují úkryt všemožným dalším tvorům.
Tady přímo mezi koráli roste jedna z nejhezčích hub.
Je to křemitka pletená.
Tyhle houby mají obyvatele.
Krevety.
Na útesu žije mnoho predátorů,
takže krevety mají štěstí.
Sameček i samička se do této houby dostali,
když byli ještě malé larvy,
spolu s drobounkými částečkami
potravy, kterou se houba krmí.
Navzájem se našli a od té doby jsou tady.
Nyní jsou zcela dospělí
a samička má vajíčka.
Jakmile se vylíhnou, proplavou larvy skrze stěny houby.
Krevety ale nikdy neodejdou.
Nemůžou.
Jsou teď moc velké, aby se dostaly ven, tak jako dovnitř,
a není pochyb o tom, že tady budou žít déle, než by žily,
pokud by se vydaly na útes bez ochrany.
Ale to, jak dokáže jedno z nejjednodušších zvířat, houba,
vytvořit takto komplexní strukturu,
která slouží krevetám....
zůstává záhadou...
a jistě také divem.
V dnešní době se ale jejich svět bez času mění v trosky.
Jak nadměrné rybaření vylovilo povrchové vody moří,
začaly rybářské lodě plenit hlubiny.
Nyní je mnoho útesů,
kterým se zde po tisíce let dařilo,
prakticky v troskách.
Postupem času se rozkládá organická hmota na dně moře...
a vytváří metan.
V Mexickém zálivu
tyto erupce také uvolnily super slanou tekutinu.
Mořskou sláň.
Je pětkrát těžší než mořská voda
a hromadí se na mořském dně.
Je obtížné to vidět.
Jezero koncentrované slané vody, 15 metrů hluboké,
na samotném dně moře.
Kolem jeho okraje, což je možná ještě podivnější,
se daří životu.
Obrovské mušle, které dokážou žít a růst po staletí i víc,
se shlukují k sobě,
ukrývajíc přitom krevety a humry, kteří se kolem nich krmí.
Tupohlavci krátkochvostí, mrchožrouti,
kteří připlouvají na břehy slaného jezera, hledajíc něco k jídlu.
Někteří se dokonce vydávají do sláně.
Když jsou v ní ale dlouho,
může jim to způsobit toxický šok.
Jeho jedinou nadějí je, dostat se nad ni.
Zvládl uniknout.
Jiní nemají tolik štěstí.
Sláň balzamuje jejich těla...
a oběti se po desetiletí
hromadí po okrajích.
Ale části hlubiny jsou ještě nepřátelštější.
V místech, kde se táhnou na míle daleko velké trhliny
napříč oceánským dnem...
jsou kaňony, které se noří hluboko do středu Země.
Skeny z měřicích lodí umožňují graficky rekonstruovat
a představit si tuto rozlehlou podmořskou krajinu.
Nejhlubší je s téměř 11,3 km
Mariánský příkop v Tichém oceánu.
Ztratil by se v něm i Mount Everest.
Tady dole, v této hluboké průrvě,
se dlouho věřilo, že nemůže nic přežít.
Ale i tady existuje život...
Je to druh mořské okurky.
Takzvané "mořské prasátko".
Oni a jiné jednoduché organismy zvládají přežít
s minimem potravy, která se dostane sem dolů.
Jako hvězdice,
která dokáže odolat tlaku, odpovídajícímu 50 proudovým letadlům
vyrovnaných jedno na druhém.
Dálkově ovládaná kamera ukazuje
nejpozoruhodnější objev ze všech...
éterického hranáče.
V hloubce 8 km
jde o nejhlouběji žijící rybu, která kdy byla objevena.
Nikdo si nedovedl představit, že by zvíře,
tak komplexní, jako ryba, mohlo existovat
v tak extrémním tlaku.
Od největších hloubek po svrchní hranici
zóny šera se zdá, že v celé mořské hlubině
není místo, kde by nebyl nějaký život.
A nyní si také myslíme, že mořská hlubina může být
místo, kde začal život na Zemi.
Tady, ve světě ukrytém uvnitř
největšího geologického jevu na Zemi...
probíhajícího přímo středem světových oceánů,
podmořské horské pásmo, klenoucí se po celé planetě.
Středooceánský hřbet.
V Jižním Pacifiku
je mořské dno rozerváno.
Více než tři čtvrtiny vulkanické aktivity na planetě
se projevuje v hlubinách...
přičemž téměř všechna podél Středooceánského hřbetu.
Ale z tohoto obrovského běsnění pramení velké bohatství.
Plyny a horká voda stříkají vzhůru skrze praskliny.
Minerály kondenzují v těchto proudech a vytvářejí vysoké komíny...
hydrotermální průduchy.
Tento, 30 metrů vysoký,
byl pojmenován Godzilla.
Překvapivě, nyní víme,
že oplývají stejným množstvím života,
jako tropický deštný prales.
Někde je až půl miliónu jedinečných zvířat
namačkáno na jediném metru čtverečním.
Potravinově zcela závisí na bakteriích.
A ty se krmí chemikáliemi rozpuštěnými ve žhnoucí kapalině.
Krabi konzumují bakteriální povlak, který pokrývá jejich krunýře.
Jiní udržují bakteriální kultury
přímo ve vlastních tělech.
Krevety dokážou takové kultury nosit ve svých ústech,
ale to je velmi riskantní strategie.
Aby poskytli výživu těmto mikrobům,
musí se krevety vrhat přímo do horkých průduchů...
a riskovat, že se uvaří zaživa.
V posledním desetiletí
se počet hydrotermálních průduchů zdvojnásobil.
Každý z nich má vlastní jedinečný charakter a společenství.
Ale asi nejdůležitější ze všech je v Atlantiku.
Pojmenovali ho "Ztracené město".
Mezi jeho 60metrovými věžemi
se odehrává něco výjimečného.
V extrémním tlaku a teplotách se uhlovodík -
molekula, která je základní komponentou všeho živého -
vytváří zcela spontánně.
Mnoho vědců nyní věří,
že život na Zemi mohl začít
kolem takovéhoto průduchu,
před 4 miliardami let.
Nyní víme, že jsou hluboká moře
na měsících Jupiteru a Saturnu.
Pokud může život existovat
tady dole, v tak extrémních podmínkách,
tak jistě může existovat
i někde tam ve vesmíru.
Tým strávil více než 1.000 hodin filmováním v hlubinách oceánu,
většinou z výzkumného plavidla Alucia a jejích dvou ponorek
Deep Rover a Nadir.
Jejich nejambicióznější výprava byla na Antarktidu,
ve snaze nafilmovat život kilometr hluboko,
kde se o to nikdo dřív nepokusil.
Upřímně vůbec netušíme, co tady dole najdeme.
Vydáváme se na místa, která nikdy nebyla prozkoumána.
Možná tam nebude nic, možná tam bude přehršel života,
možná něco mezi tím. Kdo ví?
Je to velká technická výzva.
Teplota vody zde může dosahovat -1,8 °C.
Nikdo neví jistě, jak bude ponorka zvládat
tohle extrémní prostředí.
OK. Dobrá, jdu to vytřít. Tak jo.
Pouhou hodinu a půl od prvního zanoření
se na podlaze ponorky vytvořila louže.
Orla potvrzuje, že je to mořská voda.
Jo, potvrzuji. Zkouším vytřít tu kaluž vody
a podívat se, jestli to dál poteče.
Musí najít netěsnost a rychle ji opravit.
Můžeš to kopnout ke mně? Jo.
Jste ve 450 metrech v malé bublině a teče vám tam voda.
Zpátky na povrch to trvá nejméně hodinu a půl.
Tak nějak přemýšlíte o tom:
"Nateče nám sem voda? Pokud ano, tak se odsud nedostaneme!"
Jo.
Piloti ponorky jsou výborně vycvičeni pro stavy nouze.
Podej mi to. Jo.
Ralph rychle nachází prasklinu a opravuje ji.
Díky němu se to zdálo být naprosto běžné a normální:
"V pohodě, to zvládám, nebojte se."
a za 20 minut bylo hotovo.
Vody Antarctic Sound jsou relativně bohaté,
ale také zrádné.
Sound je hrozivě přezdíván jako "Ledovcová alej".
Musíme najít místo, kde se můžeme s ponorkami zanořit a vynořit
bezpečně - bez toho, aby se sesul nějaký ledovec a zničil je.
Mám trochu pocit, že to bude jako hrát Space Invaders.
Kubík ledu váží tunu.
Když s ním začnete drhnout o sféru, tak je křehká.
Je to jako velké Fabergého vejce.
Jeden ponor je zavedl přímo pod spodní stranu ledovce.
Jsou tu ledovce o velikosti malého auta
a pak jsou tu ledovce o velikosti Hyde Parku.
Obrovské.
Podmínky tady se mohou okamžitě změnit.
Kapitán vysílá dolů do ponorky.
Jo, potvrzuji.
Momentálně se sem blíží několik velkých ledovců
skrze průliv a vypadá to, že jsme na kolizním kurzu.
Srážka dvou ledovců nad nimi je zřetelně slyšet.
To je led.
Když se jim nad hlavou srážejí ledovce a počasí se rychle mění,
jsou ponorky rychle staženy.
Pro tentokrát byl jejich pokus zmařen.
Konečně po dvou týdnech jsou správné podmínky.
Tým se opět pokouší o 1000 m hluboký ponor v Ledovcové aleji.
Hodinu po ponoru pod hladinu se blíží svému cíli.
999.
Řídící centrum?
Tady je Nadir
na dně v hloubce 1-0-0-0 metrů.
Potvrzuji. Hloubka - 1.000 metrů.
- Řídící středisko končí. - Nový rekord!
První člověk se potopil do 1000 metrů na Antarktidě!
Na dně oceánu, na konce světa,
je množství života, který našli, ohromující.
Ale stejně překvapeni byli, když zjistili, že
1000 metrů pod hladinou
jsou ledovce pořád nebezpečné.
Mohou se z nich odlamovat kameny, jak roztávají
a jeden přistane přímo před ponorkou.
Nemyslím si, že mnoho lidí, kteří se potápěli v ponorce,
někdy řešili, že kolem nich padají velké kameny.
Není to normální riziko.
Kdyby to trefilo ponorku,
je velká pravděpodobnost, že by to udělalo solidní škrábanec.
Kdyby něco o hmotnosti 10, 15, 20 tun zasáhlo ponorku,
tak by ji to zcela zničilo.
Ale během následujících ponorů
zjistil tým, že jsou to právě tyto padající kameny,
které obohacují Antarktické hlubokomořské dno,
vytvářejí totiž kotviště pro rozvoj života.
Důkaz, že jediný způsob, jak zcela ocenit komplexnost
a hojnost života v hlubině je, vypravit se tam sami.
Příště se vydáme na hemžící se korálové útesy.
Tady musí zvířata vynaložit neuvěřitelnou snahu,
aby uspěla v konkurenci těchto přecpaných měst.
titulky přeložil -=tkimitkiy=-
www.Titulky.com