Vše, co se vám chystáme ukázat, se skutečně stalo.
Překlad: Malkivian
Neexistuje silnějších pout,
než jsou ta rodinná.
Roku 1836 proto Sára Hartová
otevřela svou náruč i domov v New Havenu v Connecticutu
své nešťastně osiřelé, 12leté neteři Mary.
Rodiče Mary zemřeli na moři.
Sára a Mary tak
jedna v druhé našly útěchu.
A jak roky plynuly,
staly se nerozlučnou dvojicí.
Jako by přesně věděly, co se té druhé honí hlavou.
Jedno ráno,
během pravidelných prací,
se však Mary zhroutila.
Bez zjevné příčiny.
Sára si nejdřív myslela, že se její neteři jen zamotala hlava.
Bylo to však horší.
A zatímco ji Sára konejšila,
Mary vydechla naposledy.
Hned dalšího dne byla pohřbena.
Ještě téhož večera však Sáru vyděsila noční můra.
Pusťte mě ven!
Pomoc!
Sára si byla jistá,
že to nebyl jen zlý sen.
Mohla by snad Mary být stále naživu?
S žádostí o její exhumaci se proto obrátila na církev.
Chvályhodný čin, který se však záhy změnil v horor,
jakmile hrobníci odkryli Maryino bezduché tělo.
Její ruce byly od krve, nehty měla polámané
od víka rakve, ve kterém zely hluboké rýhy.
V jejím obličeji byla vepsána nepopsatelná hrůza.
16. října roku 1872 přesně tento
osud stihnul jistou Mary Hartovou.
A alespoň podle mého názoru neexistuje horší probuzení,
než v dřevěné krabici 6 stop pod zemí.
Pohřbený, nikoliv mrtvý,
nebo ještě hůř, pohřbený, avšak nemrtvý.
Mé jméno je Aaron Mahnke. Vítejte u Folklóru.
Málokdo si dnes uvědomuje, jaké štěstí vlastně máme,
že žijeme v době,
kdy si můžeme být absolutně jistí smrtí druhého člověka.
Moderní medicíně se totiž
podařilo posunout hranici mezi životem a smrtí.
Díky tomu nad ní máme kontrolu,
o níž se předchozím generacím
mohlo tak maximálně zdát.
Nebo je mohla děsit.
Doktoři mohou běžně svým pacientům
v průběhu operace zastavit srdce,
aby ho následně elektrickým výbojem znovu rozbušili.
A lidé, jejichž mozek už
dávno přestal fungovat,
mohou být přesto udržováni při životě.
Vždyť i transplantace orgánů
z jednoho těla do druhého
dávno není jen výňatkem z knihy o dr. Frankensteinovi.
A tak to s lékaři bylo po staletí.
Vždy se snažili najít způsob, kterak oddálit smrt a
minimalizovat utrpení.
Ačkoliv jisté metody nám
dnes mohou připadat barbarské.
Bez ohledu na epochu přitom
šlo vždy o to samé:
"Kam až jsme schopni zajít,
pro záchranu našich milovaných?"
Stejnou otázku si v roce 1883
položil taky George Brown.
V městských knihách je možné dohledat, že Brownovým
patřila malá farma v zemědělské komunitě Exeteru na Rhode Islandu.
A stejně jako jejich sousedé,
i oni se hlásili
k protestantské víře.
Jejím prostřednictvím přitom nacházeli smysl a útěchu
v dřině, odříkání
a vlastních schopnostech tváří v tvář strádání.
Nebylo to poprvé,
kdy se George setkal s tichým zabijákem.
Mrzí mě to, Georgi.
Ale víš, kam to vede.
V roce 1883 byla tuberkulóza stále ještě zodpovědná
za smrt každého čtvrtého obyvatele Nové Anglie.
Této strašlivé nemoci podlehla
už jeho žena, Mary Elizabeth.
A nyní jí měla padnout za
oběť také jeho nejstarší dcera, Mary Olive.
Místní noviny psaly o
jejím skonu, jako o velké tragédii.
A i když si v posledních hodinách
svého života mnohé vytrpěla,
její víra zůstávala pevná,
zatímco se připravovala na cestu do ráje, stálo v článku.
George nebyl bohabojný muž.
Přesto se každou noc modlil,
aby se ta choroba jeho dětem vyhnula.
Ze záznamů o úmrtí je patrné,
že si tuberkulóza mezi tamějšími obyvateli dál vybírala svou daň.
Avšak celých 9 let Bůh
naslouchal Georgovým modlitbám,
a nemoc se jeho rodině vyhýbala.
Nech dámy na pokoji, Edwine.
Ano, pane.
Už jste svoji víc jak rok.
Copak jste si ještě nezevšedněli?
S trochou štěstí nestrávíme
letošní zimu jen ve dvou.
Ukaž mi to.
Jak dlouho to trvá?
Pár týdnů.
Ví o tom?
Já to dodělám.
Odpočiň si.
Ano, pane.
Bratr Thomase Brandta z Providence
před pár měsíci rovněž onemocněl.
Tak ho poslali
do Colorado Springs.
Mají tam speciální léčebné zařízení.
Plicím prý svědčí horský vzduch.
A pomohlo mu to?
Podle Thomase je zdravý jako rybička.
Prodáme pár dobytčat.
To ti nemůžu dovolit.
Je to můj dobytek, synku.
Kdo ti pomůže se sklizní?
Já.
Máš silnou sestru.
- Musíš jet. - Musíte.
Vy oba.
Už jsem přišel o ženu
a o dceru. Neztratím i syna.
Tři měsíce po Edwinově odjezdu
tichý zabiják navštívil Brownovi znovu.
Tentokrát si přišel pro Mercy.
Nemoc brzy přešla v pandemii,
přičemž jedinou nadějí po
jejím odeznění bylo,
že nakažení ve smrti konečně naleznou klid.
Tedy pokud opravdu zemřeli.
Na konci 19. století byla smrt
víc odhadem, než diagnózou.
Pro strach z předčasného pohřbu se dokonce zažil termín tafefobie.
A tak vznikly dočasné márnice,
do nichž byli ukládáni k pozorování ti,
u nichž nebylo jisté, jestli jsou mrtví.
Tam zůstávali až do doby, než se začali pomalu
rozkládat.
Nejlepší márnice dokonce investovaly
do květinové výzdoby, aby zamaskovaly puch.
Zdaleka to ale nebyl jediný způsob, jak se o smrti přesvědčit.
Existovala celá řada metod,
které mohly s diagnózou pomoci.
Jako píchání špendlíků pod nehty.
Pouštění brouků do zvukovodu.
Troubení přímo do uší.
Řezání do šlapek.
Propichování bradavek speciálním nástrojem.
Strkání tužky do nosu.
Jeden doktor přišel i s ručně ovládaným strojem na vytahování jazyku.
Ti bohatší si pak dokonce
mohli pořídit takzvanou
bezpečnostní rakev.
S ní přišlo mnoho vynálezců,
kteří se snažili využít rostoucí poptávky,
a přišli se spoustou patentů,
jež měly vyplnit díru na trhu.
Jeden z návrhů počítal s
rourou, zajišťující přísun světla a čerstvého vzduchu.
Jiný pro změnu využíval zvonků.
K rukám, nohám a hlavě oběti
bylo připevněno několik provázků.
Případný zvuk zvonku pak měl
přivolat hrobníky,
kteří nešťastníka zachránili
před příšerným osudem.
Odtud pochází fráze "zachráněn zvonkem".
Už nikdy se ale nedozvíme, kolik nešťastníků se probralo
jen proto, aby mohli podruhé zemřít.
Po několika týdnech v Colorado Springs
se Edwinův zdravotní stav zlepšil.
Léčba a horský vzduch měly
pozitivní vliv na jeho plíce.
Jenže když se vrátil,
Mercy už byla dávno mrtvá.
Měl jsem tu pro ni být. Pro vás.
Znáš svou sestru.
Ani mi nedovolila ti říct, že je nemocná.
Bylo jí jasné, že bys hned přijel.
Chtěla, aby ses v první řadě uzdravil.
Vypadáš výborně.
Moc rád tě zase vidím, synku.
Dr. Metcalf čeká s několika pány v přízemí.
Rádi by s vámi mluvili.
Georgi.
Samueli.
Tohle je pan William Rose.
Žije sice v Peace Dale,
ale narodil se a vyrůstal v Exeteru.
Pane Rosi.
Slyšel jsem o tragédii, která postihla vaši rodinu.
A že se stav vašeho syna opět rapidně zhoršil.
- Mohl bych ho vyléčit. - Vy jste doktor?
To tedy není.
Je to farmář, jako my.
Má však s Eddieho nemocí bohaté zkušenosti.
Samuel mi vyprávěl, že se vašemu
synovi na západě ulevilo.
A jakmile se vrátil, nemoc propukla nanovo?
To je pravda.
Jsem přesvědčený, že se ten mladík nachází v područí démona.
Neposlouchej je, Georgi.
Pokud bude dál poslouchat vás, Eddie stejně zemře.
Máme s tím zkušenosti, Georgi.
S tím démonem,
který vnikne do těla milované osoby
a zabije ji.
A pak se přesune k další
a další, až ti nezůstane
vůbec nikdo.
William ví, o čem mluví. Setkal se s tím.
Moje žena a čtyři děti
museli zemřít, než jsem to začal brát vážně.
A než jsem udělal to, co jsem měl udělat rovnou.
Což je?
Démon vyhledává útočiště v srdcích nakažených.
Pro přesné určení je proto nezbytná jejich exhumace.
Chcete, abych nechal vykopat těla mé ženy a mých dcer?
Pokud je tělo v odpovídajícím
stádiu rozkladu, víme, že je opravdu mrtvé.
Pokud ale působí jako živé,
je třeba se ujistit,
že v srdci není krev.
Je-li tam, je jasné, kde se démon usídlil.
A je třeba ho spálit.
Je to jen pověra ze starého světa.
Středověký mýtus. My však žijeme v Novém světě.
Říkejte si tomu jak chcete, ale funguje to.
Panu Roseovi a jeho dceři to zachránilo život.
A ona už dokonce založila i vlastní rodinu.
To, že něco neumíme vysvětlit,
ještě neznamená, že to není možné.
Můžeme zachránit vašeho syna.
Je mi líto vaší ztráty, pane Rosi.
Ale byl bych rád, kdybyste odešel.
Ukážu jim, kde jsou dveře.
Tudy.
Pokračuj, Samueli.
Kolik jsi toho slyšela?
Odmítám něčemu takovému věřit.
Víte, že nejsem pověrčivá, ale tahle nemoc,
ten démon, si už vyžádali příliš mnoho obětí.
A teď chtějí Eddieho.
Co když na tom něco je?
- Co když... - Lily.
Pokud nic neuděláme, Eddie umře.
To víme oba.
Pokud je na té jejich teorii alespoň zrnko pravdy,
vím, že by Mercy chtěla, abychom to vyzkoušeli.
Ostatní členy vaší rodiny jsem sice neznala,
ale jak se budeme moct podívat sami sobě do očí, pokud,
ač je to třeba nepravděpodobné,
nevyzkoušíme všechno. Mohlo by to zabrat.
Já nevím.
Prosím vás.
Po Georgi Brownovi se chtělo nemyslitelné.
Exhumovat těla jeho rodiny jen proto,
aby zjistil, jak pokračují rozkladné procesy.
Tento proces si dokonce vysloužil vlastní název.
Terapeutická exhumace.
Jež sloužila k ujištění o smrti exhumovaných.
S podobnou myšlenkou přitom
před více jak 100 lety přišel George Stahl.
Jeden z nejuznávanějších německých lékařů.
Stahl byl doslova posedlý
tenkou hranicí mezi životem a smrtí.
Věřil, že lidské tělo
ovládá neviditelná síla,
díky níž plíce dýchají,
srdce bije a krev se nesráží.
Říkal jí animus...
duše.
Rozklad těla podle něj mohl
začít teprve tehdy, až duše opustila tělo.
Dnes už víme, že to tak není.
Ale tehdy to byl převratný objev,
který sloužil k přiživování pověr,
že v některých tělech zůstává duše i po smrti.
A aby přežila,
vysává sílu z živých,
mezi nimiž šíří různé choroby.
Do Ameriky tuto prapodivnou kombinaci pochybné vědy
a pověr zavlekli němečtí vojenští lékaři,
kteří během války za nezávislost bojovali na straně Britů.
A tak vždy, když se někde objevila tuberkulóza,
tito vojáci začali s exhumací.
Pokud náhodou objevili tělo, které podle nich nebylo
dostatečně rozložené, či krev sražená,
znamenalo to podle nich jediné.
Duše ho doposud neopustila.
Následovalo proto vyjmutí a spálení srdce,
které mělo duši dopřát klid.
A živé ochránit.
Probudil se s křikem.
Celý hoří.
Eddie.
Mercy!
Zůstaň u něj.
Jsme oba pragmatici,
mohu-li to tak říct.
Nevěřím na démony, Harolde. A vím, že ty taky ne.
Po tom všem, oč mě připravil, stěží ještě věřím v Boha.
Bůh chraň.
Ale jestli Rose tvrdí, že to zachránilo jeho dceru.
Nejsem jen sobecký,
pokud je nenechám
ulevit Edwinovi?
Němci zjistili,
že tuberkulózu způsobuje bakterie.
Je mi jedno, co to způsobuje,
zajímá mě jen léčba.
Nejdřív tvrdili, že je to dědičné,
teď za to zase mohou bakterie?
Příště to bude parazit.
Už nevím, čemu mám věřit.
Právě navzdory zlým dobám
si musíš víru uchovat.
To je ostatně jejím smyslem.
Já vím, že ano.
Ale aktuálně věřím tomu,
že mi William Rose nabízí naději.
Falešnou naději.
Selže, tak jako my ostatní.
Selže-li, budiž.
Ale já budu vědět, že jsem zkusil všechno.
Jsi ochotný tomu věřit i
za cenu svého lidství?
Myslíš, že mi odpustí?
Má rodina, sousedé?
Dokážu odpustit sám sobě, pokud je to nenechám alespoň zkusit?
Pro nic z toho, co tvrdí, neexistují vědecké důkazy.
Jsi dobrý přítel, Harolde.
Vlastně můj jediný...
a dobrý doktor.
Ale ta tvoje věda... nezmohla vůbec nic.
George Brown žil v době,
kdy se vědecké poznání neustále prohlubovalo.
A s tím se měnilo rovněž vnímání světa
a budoucnosti.
Věda byla zodpovědná za celou řadu dechberoucích zázraků.
Ne však medicína.
Lékaři jen málokdy tušili,
co je zodpovědné za řádění smrtelných onemocnění.
Jako v případě tuberkulózy, která zkosila rodinu Brownů.
A i když byla zodpovědná bakterie, M. Tuberculosis,
známá již deset let,
v roce 1892 přesto stále neexistoval lék.
Což nechávalo v představivosti lidí
dostatek prostoru pro ne zrovna vědeckou léčbu.
Jako tu, založenou na představě,
že i dávno po smrti v srdci dřímá skrytá síla,
která dokáže vysávat život z pozůstalých.
Všechna nerozložená těla
jsou důkazem, že po nocích chodí mezi živými.
Kdo zemřel jako první?
Má žena, Mary Elizabeth.
Začneme tedy u ní.
Nechť nám Bůh odpustí a pomůže.
Další byla Mary Olive?
- Tady je vaše odpověď. - Ano.
A to, že je po všem.
Jak sami vidíte.
Uložte je zpět k odpočinku
a vraťte se ke svým rodinám.
Mercy.
Mercy byla stále naživu, když její matka a sestra zemřely.
Těžko to bude ona.
A co když ano?
Zabije tvého syna.
A možná i naše syny.
Musíme se přesvědčit.
I po třech měsících
má kůži nedotčenou
jako za života.
Není mrtvá.
Jen se na ni podívejte.
V noci ožívá.
Její tělo čeká do jara v
děravé chatrči na pohřeb.
Tkáně jí zachovala zima.
Fakt, že není v zemi,
hraje démonovi do karet.
Nemáme na výběr.
Musíme to udělat.
Samueli.
Opovaž se jí dotknout.
Copak to nechápeš?
Je to pro její i Eddieho dobro.
Konečně bude moct odpočívat v pokoji.
A zachráníš syna.
Co mám dělat?
Mohl by ses toho ujmout?
Démon se ukrývá v srdci.
Pokud v něm stále bude krev,
víme, kde je pravda.
Vidíte.
Vidíte?
Krev je sražená,
tak, jak to odpovídá třem měsícům v chladu.
Nemůžeme to riskovat.
Musíme vyjmout srdce a pro jistotu
i játra.
Spalte to.
Z popela potom umíchejte tonikum a podejte ho Edwinovi.
Tonikum?
To zachránilo moji dceru.
Vypij to.
Nemůžu. Nemůžu.
Nikdy bych...
Poslouchej mě.
Pokud je tu byť jen mizivá šance na tvé vyléčení,
víš, že by Mercy chtěla, abys to vypil.
Prosím.
Když už ne kvůli sobě,
vypij to kvůli mně.
No tak, synku.
Tak to je.
Tak to bude.
Mrzí mě to. Opravdu.
Já vím.
Je mi to líto.
To je ono.
Celá rodina čekala na nemožné
a modlila se za Edwinovo uzdravení.
Jenže 2. května 1892,
dva měsíce po vypití tonika,
Edwin Brown i tak zemřel.
Bylo mu 24 let.
George zkusil vše,
podle mnohých nemyslitelné,
aby ho zachránil.
Zbytečně.
Noviny George a jeho sousedy z Exeteru
označily za pozůstatky temné historie.
Posmívaly se jim za víru v to,
že by snad nějaké monstrum mohlo vstávat ze svého hrobu.
Přesto mu však daly jméno:
upír.
Příběh se rychle rozšířil do všech koutů světa.
Několik článků se našlo i v pozůstalosti známého
spisovatele Brama Stokera.
U zrodu jaké knihy příběh o
Mercy stál, jste se už asi dovtípili.
Drákula.
Netrvalo dlouho a upíři se ze
stránek knih přesunuli na stříbrné plátno.
A nikdy ho vlastně neopustili.
Je docela ironické,
že právě díky tomu,
co její otec udělal,
je Mercy Brownová,
první americký upír,
i po letech
stále živá.