Často na ten den vzpomínám. I když už uběhl celý rok.
Těžko bych na to mohl zapomenout.
Ten den se celý můj život obrátil vzhůru nohama.
Vstávej!
- Jedeme! Jedeme! - Lukaszi, nechej toho!
Jedna... dva... tři!
- Nechej to být! - No tak, mami!
Ne, ještě pět minut... Kvůli práci jsem skoro nespala.
Vstávej!
- Lukaszi! - Vstávej!
- Jedeme! - Ty...
Vstávej!
Tak vidíš? Vstala jsi! Vstala jsi! Jsi vzhůru!
- Teď už jo... - Tak vidíš?! Jedeme!
Jsou prázdniny, mami!
Ne tak nahlas!
Počkej...
Dobré ráno, paní Jadzio. My už jedeme.
- Proč tak brzy? - Vyhneme se zácpě.
- Na shledanou! - Paní Jadzio, zalijete nám...?
- To víte, že ano. - Díky!
Ještě tohle.
Chlapče! Něco pro tebe mám.
- Všechno, co jindy nesmíš! - Díky!
O prázdninách je to dovoleno, ne?
ZA MODRÝMI DVEŘMI
Za. Dvě stě metrů. Jeďte vpravo.
Jak si vážená paní. Přeje.
- Nechceš si zahrát na hádanou? - Na hadánou? To jako vážně, mami?
Úplně vážně.
- Tak jo. Já začnu. - Počkej! Holky mají přednost.
Je to dlouhé, ploché a můžeš na tom plavat?
- Kajak? - Ne.
- Kánoe? - Je to ploché.
- Člun! - Ne.
- Raft? - Zapomněla jsem. Má to pádlo.
Surf? Mami, to myslíš vážně?!
Ano. Od zítřka jsem ti zaplatila kurz.
To je bezva!
Lukaaaszi....
Maaami....
V pořádku!
Bolí to.
Musíš být statečný. Máš rozdrcené koleno.
Prošel jsi velice náročnou operací.
Kde je máma?
-Maminku jsme...převezli do jiné nemocnice. - Proč?
Víš, ona... Maminka upadla do kómatu.
Co to znamená?
Znamená to, že spí hodně tvrdě a teď se nám nedaří ji vzbudit.
Já vím, jak ji vzbudit. Když mě za ní pustíte.
Teď musíš odpočívat.
Tak pojď...
- Bolí to? - Ne.
- Nesmíš podvádět. - Já nepodvádím.
Ještě jednou. Pojď.
Lukaszi, já vím, že chceš odsud odejít. Ale nemůžeme to urychlit.
Až se maminka vzbudí, určitě ti to řekneme, ano?
-Půjdeme k vám do bytu pro nějaké oblečení. - Proč?
Protože... Budeš bydlet se mnou.
- Ale já mám svůj domov. - Sám přece bydlet nemůžeš.
Pojď, zlatíčko. U mě se nebudeš mít špatně.
Prosím.
Já tady opravdu nemůžu stát! Je to rezervované pro sanitky.
Chviličku.
- Paní Cybulská? -Ano?
Mohli bychom jet za maminkou? Moc vás prosím.
Můžu jít dovnitř?
Mami, vstávej. Chci jít domů.
Slyšíš mě, že?
Promiň, že jsem nemohl přijít dřív.
Tak už s tím přestaň.
Jedna, dva...tři!
Tvoje maminka teď musí odpočívat.
Pojď.
Tak pojď.
Paní Cybulská?
Lukaszi, to jsi ty?
Podíval jsem se do schránky.
Neměl bys sám chodit po schodech.
Já vím, ale...Zítra bych mohl zajet za mámou a přečíst ji to.
- Je to z banky. - Z banky?
Co je?
Píšou, že jim ještě nepřišla další splátka.
- Pokud se tvoje maminka nevzbudí... - Ona se vzbudí!
Ne, samozřejmě. Ona se vzbudí.
- Ale... - Co se stane?
Vezmou nám byt?
Možná ano...
Máma se určitě vrátí do práce.
- Já otevřu. - Ne, já tam půjdu. Musím procvičovat nohu.
- Ty jsi Lukasz Borski? - Ano.
Výborně. Sbal si věci. Pojedeš se mnou.
Maní Madzia, tedy Lukaszowa matka mi nikdy neříkala, že...
Nebudu vás zatahovat do našich rodinných problémů.
Tak či onak, jsme nejbližší rodina.
Možná bychom mohli kontaktovat jeho...
- Dávej bacha! - My si netykáme.
Kdybys neposlouchal za dveřma, tak by se nic nestalo.
- Bavily jste se o mně? - To taky.
Můžete mi říct, o co tady jde?
Paní Agata je tvoje rodina. Teta. Tetička.
- Cože? -Jsem sestra tvojí maminky.
Tomu nevěřím. Maminka mi nikdy neřekla, že má sestru.
- Možná ti to nechtěla říct. - Máma mi říkala všechno!
- Lukaszi, mírni se trochu... - To je nějaká podvodnice!
Tak poslouchej, ty spratku! Já z toho taky nejsem nadšená!
Ale pokud se hodláš chovat takhle, tak to budeš mít ještě těžší. Rozumíš?
Proč tolik křiku?
Omlouvám se.
Mám tady něco. Možná tomu uvěříš.
Musím si sednout.
- Maminka nosila copy? - Obě jsme je měly. Byla to taková móda.
Zvláštní.
Omlouvám se, že jsem křičel.
Taky se omlouvám. S dětma to moc neumím.
Já nejsem dítě.
- A tohle? -Co?
Tohle?
- To je Vysoký Útes. - A to je co?
Můj penzion.
- Zítra to uvidíš. - Já tam nechci jet.
Snad sis nemyslel, že se o tebe budu starat tady, ve Varšavě?
Já nemůžu maminku opustit.
Mluvila jsem s doktorem.
Zítra odjíždíme.
Pojď.
Vypadá to, jako by požíralo lidi.
Nastup si.
Možná jsi zapomněla nasypat uhlí, teto?
Nepřeháněj. Tohle je hodně dobré auto. Staré, ale dobré.
Mám ho od roku 19...
Aby se nezbláznil...
Možná není nejrychlejší na světě, ale mě to stačí.
- Na co? - Na všechno.
Však víš... Na všechno jsem sama.
Někdy musím taky přivézt hosty.
Kdy se vrátíme?
Maminka mě potřebuje!
Už jsme skoro tam.
A jsme na místě.
Mělo by být otevřeno.
Tak pojď. Pojď. Udelám ti něco k jídlu.
Vajíčko! Může být?
Tak pojď, pojď.
Až se uvaří voda, udělej si čaj. Já se hned vrátím.
Už jsi dojedl?
Připravila jsem ti pokoj, který kdysi patřil tvojí mamince.
Je ale bohužel v prvním patře.
Možná by bylo lepší, kdybys spal tady dole, v pokoji číslo 3.?
- Radši bych spal v mámině pokoji! - Schody jsou moc vysoké.
To nevadí. Chci být v mámině pokoji.
Jak chceš. Tak půjdeme.
Nejdůležitější pravidlo Vysokého Útesu: vždycky klepej.
Prosím?
Pokud chceš někam vejít, vždycky musíš zaklepat.
Tak dobře.
Zopakuj to. Je to velmi důležité.
- Vždycky zaklepat. Ale proč? - Aby měli hosté pohodlí a klid.
Tady to je.
Proč jsou modré?
Tvoje maminka je tak namalovala. Vždycky byla trochu bláznivá.
- Je to hezké. - Když myslíš...
Líbí se mi to.
Sndíaně je v 8:30. Přijď včas. Dobrou noc.
Dobrou noc.
Dovolali jste se Magdaleně Borské. Po zaznění signálu zanechte zprávu.
Dobré ráno.
Proč tolik křiku?
Snídani jsem ti připravila do kuchyně. Hosté se chtějí najíst v klidu.
Tady to je.
Potřebuješ snad speciální pozvánku?
Hele, podívejte se!
Uhni!
Sakra, já krvácím!
Hele, ty! Neslyšels, že jedu?
- Slyšel jsem. -Tak proč jsi neuhnul?
Myslel jsem, že umíš řídit.
Radši se nauč chodit! Mrzáku!
Velrybo!
Lukaszi!
Šílená Agata! Padáme! Ještě se uvidíme!
Všechno v pořádku? Co chtěli?
Nic. Zvládnu to sám.
Lukaszi! Lukaszi!
Nechci tady být.
- Poslouchej... - A poslouchat taky nechci!
- Tohle neříkej. - Nech mě být. Nenávidím tohle místo!
Jde o ty děti?
Jde o všechno! O tebe taky! Odvez mě zpátky domů.
Nemůžu.
Něco pro tebe mám. Patřilo to tvému otci.
Nechci o něm slyšet! Odejdi!
Myslíš, že já jsem si přála? Myslíš, že vím, jak se starat o děti?
- Táta pocházel odtud? - Ne.
V létě přijížděl za prací.
Zamiloval se do tvojí maminky a ona se zamilovala do něj.
- A bylo to. - Co?
Tvůj otec zmizel přesně noc před svatbou.
- Jak to myslíš, že zmizel? - Prostě zmizel.
Byla to opravdu příšerná noc.
U moře byla bouřka.
U naší zátoky se rozbila rybářská loď.
Ten křik jsme slyšeli až sem.
-Všichni zemřeli? - Ne.
Čtyři z nich doplavali k břehu. Pátého našli brzy ráno.
Nejspíš se při zachráně zamotal do nějakých lan...
Uhodil se do hlavy a omdlel.
Do dnešního dne se vlastně neví...
jak se potom ocitl na pláži.
Dokážeš si představit, jaké to muselo být peklo a zmatek.
Druhý den ráno se ukázalo, že tvůj otec není k nalezení.
Tvoje maminka... Bože.. Hrozně moc to prožívala.
Říkala jsem jí, že je to srab. Že se polekal zodpovědnosti.
Hrozně se urazila. Zbalila si věci a odjela pryč.
Nikdy se nevrátila.
- No tak, dávej pozor. - Můžu si ho nechat? -To asi nepůjde.
No tak, teto. Prosím.
Budu opatrný. Slibuji.
Tak dobře, ale dávej pozor.
Teto...Omlouvám se za to předtím.
V pořádku.
Jdu do kuchyně. Oběd se sám neuvaří.
- Neurologie, ano? - Haló? Tady je Lukasz Borski.
Moje maminka se už vzbudila?
Mám ho! Viděli jste to? A napoprvé!
Omlouvám se. Zavolám zítra.
- To sotva! Až na čtvrtý pokus! - Sklapni!
- Co chcete? - Nic. Nudíme se.
To mě nezajímá.
Však uvidíš, až tady budeš bydlet déle.
Já tady vůbec nemusím bydlet. Můžu odjet, kdy se mi zachce.
Jo, jasně.
Pánové, tohle půjde zatím do haly.
To jsou moje věci! Moje a věci mojí mámy!
Lukaszi, musela jsem to udělat. Banka si vzala váš byt.
Proč jsi mi to neřekla dříve?!
Lukaszi!
Lukaszi, prosím tě!
Dej mi pokoj!
- Lukaszi, otevři. Promluvíme si. - Ne!
Okamžitě otevři!
Nechci! Až se máma vzbudí, tak uvidíš!
Otevři! Co to vyvádíš?
Jsi zlodějka! Máma ti to nikdy neodpustí!
Mám jít na recepci pro náhradní klíč?!
Lukaszi!
Mám už toho dost! Rozumíš?!
Mám dost tebe, Útesu a těch blbých pravidel o klepání!
Lukaszi, nech toho!
Teto?
Jsi tam?
Teto?
Otoč se.
Teto?!
A kdo jiný by to měl být?
- Lukaszi, co je to s tebou? - Já...Necítím se dobře.
Možná bys měl něco sníst? Pojď do kuchyně.
Můžu se najíst tady?
Jestli chceš.
Co to vyvádíš?!
Půjdu pro něco jiného.
Ne, to nemusíš, teto. Nemám hlad. A vlastně se mi chce spát.
Budeš spát v županu?
Je mi trochu zima.
- Nechceš, abych přitopila? - Ne, nemusíš!
Jak myslíš.
- V tom případě ti přeji dobrou noc. - Dobrou noc, teto.
Ahoj podivíne!
Počkej! Neublížím ti.
Podivíne...
- Mělo by se počkat. - Měl by být na druhé straně.
Dobré ráno.
Jdi do kuchyně.
Dnes odjíždějí poslední hosté. Radši tady moc nepřekážej.
A nedělej lumpárny.
Tohle je naše území. Tady nemáš co chodit.
To určitě, blbečku. Můžou tady chodit všichni.
Proč máš jednu nohu kratší?
Byl jsem v nemocnici.
Tys to neslyšela? Měl autonehodu. Jeho máma umřela.
Ne! Ona pořád žije!
V pohodě.
Týý vado!
Je to na prd. Vezmi si to.
Můžeš si zajezdit. Jdeme.
Pozor!
- Lukaszi, co to děláš? - Já? Klepu.
- Proč? - Protožes mi to řekla.
Ano, ale všichni už přece odjeli.
Ty jsi tady pořád.
Ty sis myslel, že sedím v kumbálku na košťata?
Víš o tom, že se chováš nějak podivně?
Omlouvám se.
Já nevím. Možná je to v tvém věku normální.
Půjdu nahoru. Bolí mě noha.
Podivíne!!!
Kde jsi?!
Podivíne?
Kam jsi zmizel?
Pošto-vní.
Nářadovník?
Krejčovník?
Zvláštní.
A manekýn.
Je tady někdo?
Jsem rád, že ses zastavil.
Lukaszi!
- Mami? - Mám tě ráda.
Lukaszi!
Nemusíš se bát.
Kdo jste? Kde to jsem?
- Kde jsi byl? -Já...prošel jsem dveřmi.
Dveřmi?
Ve Vysokém Útesu jsou dveře. Modré... Prošel jsem jimi.
Musím už jít.
Neslyšíte?
Opravdu už musím jít.
Ne.
- Teta bude mít strach. - Teta?
Ano, teta.
- Je vás víc? - Prosím?
Je v tvém světě víc tebe? Vás? Ve vašem světě?
- Lidí? Těch je hrozně moc. - Stovky?
Spíše miliardy. Lidi jsou u nás všude.
-Už si to vybavuji. Někdo mi to říkal. - Někdo?
Někdo jiný. Miliardy.
- Já už bych radši šel. - Je něco, co bysis přál?
Aby mě už to hloupé koleno nebolelo!
Co to děláte?!
Nech mě být!
Bolest je pryč.
Děkuji vám.
Neděkuj. Udělal jsem něco pro tebe,
a ty uděláš něco na oplátku.
- Co myslíte? - Taková maličkost.
Chtěl bych, abys vzal něco s sebou.
- Co? - Suvenýr.
Dej mi ruku.
Abys nezapomněl na starého ubohého krejčového.
Na vás určitě nezapomenu! Na shledanou!
Pokud můžeš, otoč se. Otoč se!
Sto metrů jdi rovně.
Za dvacet metrů jdi rovně.
Zaboč vpravo.
Pět set metrů rovně.
Otoč se.
Zahni vlevo.
Jdi padesát metrů rovně.
Za dvacet metrů zahni doleva.
Sedmdesát metrů jdi rovně.
Došel jsi do cíle.
Děkuji za milou společnost při cestování.
Díky! Bez tebe bych nikam nedošel.
Něco pro tebe mám!
Podivíne, no tak.
Neboj. Vezmi si sušenku. Au!
Vrať se. Pokud je to možné, tak se vrať!
Hloupý pták.
Ano, teto? Za chvíli jsem tam.
- Můžeš mi říct, kdes byl?! - Na procházce.
- V tuhle dobu?! - Nějak k tomu došlo.
Víš, co jsem tady musela prožívat?!
Omlouvám se.
- Proč jsi mi nezvedal telefon?! - Baterka se vybila.
- Tak baterk se vybila?! - Nekřič tak, teto.
Já nekřičím!
Měla jsem o tebe strach.
-Příště mi řekni, kam chceš jít. - Řeknu.
V pořádku. Tak pojď, najíme se.
- Teto. - Lukaszku?
Chceš něco k jídlu?
- Nech mě být! - To jsem já...
Tak to je něco!
Copak, ségra? Domluvila sis rande?
- On potřebuje pomoc! -Máme svěrací kazajku?
Ty debile, nevidíš, že se mu něco stalo?
- Mě se nic nestalo! Ale tetičce ano! - Dvě kazajky!
Provedl jsem tetě něco strašného.
- Zavraždil jsi vlastní tetu? - Ne, to krejčový! Něco jí udělal!
- Krejčí? - Krejčový! Je z jiného světa!
Nic takového neexistuje. Dělá si z nás srandu.
- Sklapni už! Přece vidíš, že to myslí vážně. - Prosím! Pomozte mi.
- Vypadá to dost divně. - Nikdy v životě tam nevkročím. Zdrháme.
- Tak jo, zůstaň tady. - Sám? Pomátla ses?
Je tady tma.
Nelíbí se mi tady.
To je ale binec. Uklízíte tady vůbec někdy?
Co se děje?!
Teto?
To je od tebe milé, že jsi přivedl hosty.
Hosty mám moc ráda.
Nedáte si něco k jídlu? Protože já ano!
Tudy!
Co to je? Co to je? Co to sakra je?
- Asi nějaká mutace. - Ale mutace čeho?
- Já vám to říkal! - Myslel jsem, že jsi praštěnej!
Potřebujeme další!
Rychle!
Lukaszi, je to tvoje teta! Udělej něco!
Utečeme přes terasu!
To ne...
Takhle ne.
Uhněte.
Pomozte mi! Pomozte!
Nechte ho.
Rychleji! Za chvíli se sem dostane!
- Lukaszi, já se bojím! - Počítáme do tří!
Jedna, dva, tři!
Utíkejte!
Tam!
Uhni. Nemám tady místo.
Chce nás zabít.
- To není ona. - A kdo nás teda pronásledoval, chytráku?
To není její vina. Ona se nakazila. Musí jít do nemocnice.
Nevypadá to, že se to dá léčit. Já si myslím, že je s ní konec.
To není pravda!
Kde se tady vzala ta vlákna?
Říkal jsem ti. Od Krejčového. On je ovládá.
- Musíme ho dostat. - Proč my? Nás se to netýká.
- Za chvíli budou všude. - A my všichni umřeme. Přemýšlej.
- Je pryč. - Jseš si jistý?
Ani ne...
Pojďte.
Půjdeme tudy.
Lukaszi, chytej!
Díky.
- Nechci tam jít. - Prostě jdi!
Díky.
Kam teď?
Lukaszi, dávej pozor!
Rychle!
Musíme k těm modrým dveřím!
- Co já tu dělám? Co tu dělám? - Buď zticha, Hoppere!
To ne.
Tak to je konec.
Zbláznil ses?! Jsi normální?!
Pojďte.
- Podívejte, ta bolest je pryč! - Bezva. A lítat umíš?
- To je úžasné! - Říkal jsem vám to!
- Tak jdeme? - Kam?
- Zabít Krejčového. - Ani nápad. Já se vracím.
Super. Tak pozdravuj tetu.
- To jsou barvy... - Jo...Nic moc. Možná tak pro holky.
Mojí mámě by se líbily.
Je tvoje máma v nemocnici dlouho?
Jo. Je v kómatu.
Po té autonehodě se nevzbudila. Ale ona se vzbudí.
- Teď bych si dal pizzu. - S čím?
- Se vším. - S ananasem taky?
- Nemám rád zeleninu. - Ananas je ovoce, ty blbečku.
- Hej! Počkejte! - Tak pohni sebou!
Jdou za námi.
- Co to je? - Ti divní ptáci?
- Co chtějí? - Nevím. Ale nelíbí se mi to.
- Tady bydlí. - V tomhle muzeu?
Podívejte, támhle se dá vejít.
- Jdou po nás! - Buď zticha, Hoppere!
Co budeme dělat?!
Hoppere!
Hoppere, jsi v pořádku?
- Nevím. Neudělali mi nic? - Nic. Jen snědly ta vlákna.
Vážně? Ta vlákna jsou k jídlu?
Pokud by se mohly dostat za plot...
určitě by je všechny snědli.
Rovně.
- Kdybych věděl, že máš sušenky... - Tiše. Vyplašíš ho.
Potřebujeme tě.
- Je to tady. - Já tam nechci jít.
Budeš hlídat dveře.
Zbláznil ses? Mám tady zůstat sám?!
Přestaň fňukat! Někdy tě mám plné zuby.
Fajn, zůstanu tady s ním.
Jdeme.
Pospěšte si, aby nás Agata nedohnala!
Jsem zpět.
Musel jsem čekat tak dlouho...
Ale já jsem trpělivý. Času mám spoustu.
- Co jsi provedl tetě?! - Postaral jsem se o ni.
A o vás se děti, postárám taky!
- To si můžeš zkusit! - Teď!
Vrať se. Vrať se...
Vy jste si opravdu mysleli, že mě můžete porazit?!
Myslel jsem, že to zvládnou.
Kdybych jich bylo víc, tak by to zvládli.
Přes živý plot se nikdy nedostanou.
Podívej! Obchod s nářadím!
A co je toto? Bunda tvého otce.
- Tys znal mého tátu? - Ano. Setkali jsme se. Jednou.
WKL 39... Byla to překrásná noc...
Tu noc jsem rozpoutal bouři.
Čtyři doplavali k břehu, ale pátý měl být můj.
Tvůj otec...
Tvůj otec mi vzal něco, co mělo být moje.
Proto jsem ho musel potrestat.
A teď se postarám o tebe.
Lukaszi, pomoc!
Lukaszi!
Lukaszi!!!
Ne, ne, ne!!!
- Už všechno snědli? - Ne. Ještě ne.
- Monio! - Co je?
Jsem zvědavá, co máma udělala k obědu.
Teto.
Podívej se, Lukaszku.
Takoví krásní...
...ptáčci.
Mami.
Lukaszi?
Jsi to ty?
Lukaszi? Pane Bože. Jsem tady celou dobu.
Vzbudila ses.
Ne, chlapče. To ty ses vzbudil.
- Pane doktore! - Děje se něco? Máme toho teď moc.
- Vzbudil se! - Já vím. Tři děti ve stejném čase.
Ne, ne! Lukasz se vzbudil!
- To není možné. - Lukaszku.
Čtyři? Najednou! To musí být zázrak!
- Zavolám primáře. - Lukaszku.
Byla tam taková obrovská jídelna a kuchyně.
Dveře do tvého pokoje byly modré.
Když jsi spal, tak jsem ti o všem vyprávěla.
- Opravdu? I o tátovi? - Ano, i o tátovi.
Jak jsme se poznali.
Jak jsme byli spolu každý den, dokud neodešel...
Mami, táta neodešel. Táta byl tehdy na lodi.
- Zachránil lidský život. Jako pravý hrdina! - Samozřejmě.
Co teta? Pojedeme za ní?
Moje sestra...
Už dávno nežije. Zemřela, když jsi byl malinký.
O ní jsem ti taky vyprávěla.
- Dobrý den! - Paní Cybulská!
Ahoj!
Ty moje sluníčko.
Přinesla jsem nějaké dobroty.
Rychle! Na konci chodby!
Monio?
Monio!
- To jste vy? - A kdo jinej?
Co tady děláte?
Probudili jsme se z kómatu. A co ty?
- Přestaň s těma blbostma, Zoubku. - Odkud mě znáš?
- My se známe? - Jasně, že jo! Já jsem Lukasz!
Ty jsi Monia a ty jsi Hopper.
Vysoký Útes.
Krejčovec.
Teta Agata.
- Vy si to nepamatujete? - Vzpamatuj se! Teď jsme slavní!
Pokud sem přijedete natáčet televize a ty budeš říkat takový blbosti...
...tak to bude akorát trapas.
Já neříkám blbosti! Byli jsme ve stříbrném světe.
Radši se uklidni. Nic takového, jako "stříbrný" svět neexistuje.
Je to vědecky nemožné. Něco se ti muselo zdát.
Přesně. Já jsem měl úplně jiný sen.
Byli tam divní ptáci s peřím a křídlami z alobalu.
- Další blázen... - Křídla z alobalu..
- No tak! - Zbláznil ses?
- Dejte mi už pokoj. - Fajn, nezahrajeme si něco?
- Co? - To, co vždycky.
- S váma je nuda. - Hej, nováčku. Zahraješ si taky?
- Ten je hezký. - Krásný.
Teď jsme na prázdninách ve Vysokém Útesu. Každý den chodíme na procházky.
Povídáme si a hodně se smějeme.
Všichni kolem mi říkají, že během těch měsíců...
jsem ležel v posteli a jen jsem spal.
Možná ano, ale nevěřím tomu, že je to celá pravda.
Máma mému vyprávění prý věří, ale stejně jako většina lidí
se bojí toho, co bych nedokázal pochopit.
Táta.
Mami!
Rozhodl jsem se, že už nebudu nic vyprávět o světě za modrými dveřmi.
Nechci, aby si maminka dělala starosti.
www.Titulky.com