Preložila Sarinka
MATKA!
Zlatko?
- Vyľakal si ma. - Prepáč, nechcel som.
- Bol si vonku? Prečo si ma nezobudil? - Chcel som byť sám.
Potreboval som si prečistiť hlavu. Dostať nejaké nové nápady.
A dostal si nejaké?
- Nie. - Na niečo prídeš, bez obáv.
Niečo ti napadne.
- Musím zapáchať. - Mne sa to páči.
Idem sa osprchovať.
Ahoj.
- Môžem ich zobrať? - Podám ti ich.
Perfektné.
- Nemusela si to všetko robiť. - Chcela som, tak ťažko si pracoval.
Áno, jasné.
Počkaj tu.
Nie, nič sa nedeje, poďte ďalej.
- Dobrý večer. - Dobrý večer.
Tento pán začal pracovať v nemocnici a myslel si, že sme... čo tam robíte?
- Som ortopedický chirurg. - Naozaj?
- Teraz pracujem hlavne na štúdiách a vyučujem. - Na štúdiách?
- Áno, viem, znie to trochu nudne. - Vôbec to nie je nudné.
Sadnite si u nás na chvíľku. Dáte si niečo na pitie?
Nie, nie je to nutné.
- Dáte si čaj? - Nie, nie, nie.
Nechcem...
- Nechcem vám tu prekážať. - Musíte.
Hosť a doktor? Ktovie, možno jedného dňa spadnem zo schodov.
- Dúfajme, že nie. - Idem ho spraviť.
- Ďakujem. - Tadiaľto.
Ospravedlňujem sa za neporiadok. Sťahujeme sa sem po mesiacoch renovácie.
- Je to tu neskutočné. - Moja žena spoločnosť zbožnuje.
- Vaša žena? - Áno. - Myslel som si, že je vaša dcéra.
- Sadnite si. - Ďakujem veľmi pekne.
Si v poriadku?
Áno.
A potom som mal jeden prípad, operná speváčka, takmer 30 rokov.
Jej stehenné kosti boli otočené do vnútra tak veľmi,
že nemohla roztiahnuť nohy viac ako o 30 centimentrov.
- Vážne? - Ďakujem. - Prešli ste na niečo tvrdšie.
- Kde sa to tu vzalo? - Vždy si nosím zásoby.
- Nikdy som nič také nepil. - Ťažko sa zháňa, musel som sa podeliť.
- Dáte si? - Ona veľmi nepije. - Pijem.
- Dám vám trochu do čaju. - Vystačím si len s čajom, ďakujem.
- Doktor sa chystá vydať knihu. - "Chystá sa" je prehnané.
- Ešte musím spísať kopec záznamov. - A presťahoval sa sem, aby ju dokončil.
- A čo vás privádza sem? - Povedali mi, že máte izbu na prenájom.
Myslel si, že sme penzión.
Vždy si hovoríme, že je tento dom pre nás priveľký.
- Mal by som ísť, ak chcem nájsť iný... - Nezmysel, nie. Je neskoro, zostaňte tu.
- Nie, nemôžem. - Prosím, spoločnosť uvítame, však?
Áno, samozrejme.
- Určite? - Áno.
Tak si skončím po zvyšok vecí. Je to od vás milé a veľkorysé.
Nechal som ich...
- Ste v poriadku? - Som. - Určite?
- Áno, len mi zabehlo. - Dobre.
Vďaka.
- Nepoznáme ho. - Je doktor.
Je cudzinec, to ho len tak necháme spať v našom dome?
Mám mu povedať, aby odišiel?
- To je všetko? - Všetko.
- Nefajčíme. - To je múdre.
- Myslela som tu vo vnútri. - Prepáčte.
- Prinesiem obliečky. - Odvediem vás do izby. - Ďakujem.
- Ešte raz sa ospravedlňujem za neporiadok. - Ale nie, cením si to.
A toto zbožňujem. Ako to, že máte toľko výtlačkov?
- Napísal som to. - To vážne? To ste bol vy?
- Som váš veľký fanúšik. - Čítali ste to? - Veľmi veľakrát.
Vaše slová zmenili môj život.
- Prepáčte, to musíte počúvať neustále. - Ale kdeže.
A toto?
- Čo to je? - Opatrne.
Je to veľmi delikátne.
- Bol to dar. - Výnimočný dar.
Je od vás?
Nie.
- Keď som bol mladší, požiar ma pripravil o všetko. - To ma mrzí.
Nedá sa ani predstaviť, že prídete o všetko.
Vaše spomienky, vašu prácu, dokonca aj vašu špinavú kefku na zuby.
Nemyslel som si, že budem môcť ešte tvoriť, kým som toto nenašiel v popoli.
- Nie je to pozoruhodné? - Môžem...
Dalo mi to silu, aby som začal odznova a potom som stretol ju.
Teba. A ona vdýchla život do každej jednej izby.
Všetko zrenovovala. Každý jeden detail.
Úplne sama?
Takže nie ste len pekná tvárička.
Len som prišla povedať, že si idem ľahnúť.
- Prepáčte, nechcel som... - Ste v poriadku? Chcete vodu?
Ste v poriadku?
Hneď prídem. Určite nechcete vodu? Len trochu?
No vidíte. Sadnite si.
Len si toho veľa vypil. Budeš v poriadku. Presne tak.
- Je to v poriadku. - Je všetko v poriadku?
Veľa vypil, bude v poriadku.
- Čo to je? - Daj mu trochu súkromia.
Presne tak, dostaň to von. Dostaň to všetko von.
- Dobré ráno. - Dobré ráno.
- Vonia to skvele. - Čo sa večer stalo?
- Nemohol som spať, bol som taký vzrušený. - Z čoho?
Jeho príbehy, zbožňujem, ako myslí.
Je to také inšpirujúce, keď sa môžem porozprávať s niekým,
kto moju prácu oceňuje.
- Ja ju zbožňujem. - Samozrejme, viem.
- Je mu lepšie? - Čože?
Cíti sa lepšie?
- Je v poriadku? - Áno, sekundu.
Prepáčte, len si potrebujem zapáliť.
Žiaden strach, pôjdem von.
- Dobré ráno. - Dobré.
- Ako sa cítite? - Úžasne.
- Je vám lepšie? - Lepšie?
- Dobré ráno! - Dobré!
- Ako si sa vyspal? - Ako nemluvňa.
Mal som veľmi živé sny, to musí byť tým vzduchom tu.
- Som zmätená, kto to je? - Otvorím. - Nie, idem ja.
- Očakávate niekoho? - Nemávame tu návštevy.
- Z toho by som sa zbláznil. - Niečo mi o tom hovor.
- Dobrý deň. - Dobrý deň, pomôžem vám? - Ahoj, tak si tu.
- Moja lepšia polovička. - Zahoď to. - Nevdychujem to.
- Rád vás spoznávam. - Teší ma. - Poďte ďalej.
- Nevedela som, že ste ženatý. - Naozaj?
- Raňajky! - Vezmem jej kufor.
- Páli sa to. - Nie, nechytajte to!
- Prepáčte. - Ja to upracem.
- Sadni si. - Otvorím okno. - Pozriem sa na to.
- Ste v poriadku? - Asi áno. - Nič ti nie je. Ľad.
- Ľad! - Som taká hlúpa.
Nič to nie je, budeš v poriadku.
- Ďakujem. - Tak ma to mrzí. - Nerobte si starosti.
- Rada vás spoznávam. - Aj ja vás.
- Ale no tak! - Na lásku som zanevrel.
Zvykol som si na samotu. Ďakujem.
- Ale potom sa to stalo. - Dobrota.
Uvidel som ju a vedel som, že je žena, s ktorou chcem stráviť zvyšok života.
- Láska na prvý pohľad. - Ja to isté. - No určite.
Čo? Ako by som len mohla odolať tejto tváričke. Vy mi veríte, však?
Poď, sadni si už.
- Takže ste nikdy nezapochybovali? - Presne tak.
- Ale no tak. - Čo?
- Nikdy si nemala pochybnosti? - Nie, nikdy.
Vy tomuto rozumiete, nie?
Musíte, ste obaja takí rozdielni, to vás muselo priťahovať.
Si taká krásna, poď sem.
A potom sme mali deti a všetko pokašľali.
- Máte deti? - Dvoch chlapcov, prekrásni.
- Toto je starší. - Ukážte.
- A toto je jej miláčik. - Sklapni.
- Pekné oči. - A vy dvaja?
- Máte deti? - Ešte nie, ale chceme ich.
Tak na čo čakáte? Dojedzte raňajky a skočte na to.
Ja chcem dokončiť dom
- a on píše novú knihu. - Znovu píšeš?
- Áno. - To je skvelé. - Konečne, nie? - Áno.
Ale nie, prekážeme tu. To je to posledné...
Ale kdeže, zostaňte tu, ako dlho chcete.
- To je od vás veľmi milé. - Nie, nechceme prekážať.
Zlatko, majú tu kopec miesta.
- Keď už je reč o deťoch, máte telefón? Nemám signál. - Tak to preferujeme.
- Nemusíš mu volať každý deň. - Je v kuchyni, ukážem vám ho.
Nie, netreba.
- Nemôžeme si užiť víkend? - Zlatko, len mu chcem povedať, že sme v poriadku.
Rýchly telefonát.
- Čo sa deje? - Prečo si sa ma najskôr neopýtal?
- Na čo? - Či tu môžu zostať.
Nemyslel som si, že je to taká veľká vec.
- Čudné. - Čo?
Vedel si, že má ženu?
A čo tvoja kniha?
Bol som rád, že som na to nemyslel.
Ale keď už na to myslím, mal by som s tým niečo spraviť.
Mal by som ísť pracovať.
Citronáda!
- Opatrne. - Napadlo mi, že by si si dala.
Áno, ďakujem.
- Tajný rodinný recept. - Ktorá prísada? Citróny?
Čo tvoja ruka?
- Stále štípe. - To ma mrzí.
Nebola to tvoja vina.
Nemáš žiadne lieky proti bolesti?
- Hovoríš mi pravdu? - Naozaj nemám, prepáč.
- No dobre. Nie si smädná? - Jasné.
- Teraz tomu už rozumiem, je to silné. - Mám už druhú.
- Nemôžem uveriť, že si toto všetko spravila sama. - Prečo? - Je toho veľa.
Tvárime tu všetok náš čas, chcela som z toho spraviť raj.
A rada pracujem.
- Je to znamenité. - Ďakujem.
- Ukážeš mi to tu? - Samozrejme.
Chcela by som sa poďakovať za vašu pohostinnosť.
Tvoj manžel je taký veľkorysý.
Nemáš za čo.
Kde začneme?
Toto bolo najťažšie.
Bolo tu veľa škody. Schody boli zničené, zábradlie, dokonca aj strešné okno.
Tak som musela použiť veľa nového materiálu, ale snažila som sa zachovať...
- Nie je to oveľa ťažšie, ako začať úplne odznova? - Čo tým myslíš?
Prečo ste nepostavili nový dom?
Toto je jeho domov.
Naozaj ho miluješ.
Môžem sa ťa na niečo opýtať?
Prečo nechceš deti?
Čo prosím?
Videla som, ako si predtým zatvárila.
Viem, aké to je, keď ste len na začiatku a myslíte si, že máte kopec času.
A nebudete večne mladí.
Majte deti a vytvoríte niečo spoločne.
To poháňa manželstvo, toto všetko je len...
Miesto deja.
Ty ich chceš.
To on ich nechce?
- Musím sa vrátiť do práce. - Prečo potom povedal...
Prepáč.
Prepískla som to? Niekedy to robím.
Každý vzťah má nejaké problémy.
A keď je medzi vami taký veľký vekový rozdiel, neviem si to ani predstaviť.
- Tam pracuje? - Je to súkromné.
Nemôžem sa tam len nakuknúť?
- Nikto tam bez neho nesmie! - Naozaj ho miluješ.
Boh ti pomáhaj.
- Kam idete? - Zoberiem ho von. - Ideme sa prejsť.
- Prejsť sa? - Ja sa idem prejsť. - Rýchla prechádzka. - Choď pomaly.
Áno, tak pomaly, aby mi nezhasla cigareta.
- Nepridáte sa? - Nie, musíme prať.
- Ukážeš mi kde, však? - Kadiaľ? - To je jedno.
Chlapci sa zblížili, nemyslíš? Ten môj zvyčajne do prírody nechodí.
Tam ste sa zrejme ešte nedostali. Je to také ťažké.
- To je ale kopec strojov. - Prinesiem to.
- Čo je čo? - Naľavo.
Je plná.
Počkaj, pomôžem ti.
- Takže toto je tým problémom. - Čo?
Musíš sa snažiť viac. Prepáč.
Ver mi, keď zostarnú, musíš to nejako okoreniť.
Nie je taký starý.
Ako vám to ide v posteli?
Nerada sa o takých veciach rozprávam.
Len sa ti snažím pomôcť.
Pozri sa na seba, ak o tebe nemá záujem,
je to kvôli jeho veku alebo...
Alebo čo?
Vieš ty čo? Zabudni na to. Nič mi do toho nie je.
- Myslím, že mi to stúplo do hlavy. - Nie, povedz, čo si chcela povedať.
Nie, očividne ťa stále miluje.
Idem spraviť nové.
Haló?
- Hovorila som ti, že sem nikto bez neho nesmie. - Je to úžasné, čo je to?
Musíme ísť.
- Prosím. - Chcem sa na to len pozrieť. - Musíme ísť.
Neviem, prečo tak preháňaš.
Vrátili sa.
- Tadiaľto. - Zlatko, si v poriadku? - Prinesiem ti vodu.
Tvoje prekliate fajčenie.
- Tu máš. - Si v poriadku? - Len to začalo.
No poď, dáš si lieky. Keby som chcela tretie dieťa...
Asi si to prehnal.
To bolo šialené, neuveríš, čo mi povedal.
- To umývadlo ešte nie je vystužené. - Čo?
Počkaj, stalo sa niečo?
Čo?
Čo sa deje? Čo?
Vo svojej batožine má tvoju fotku.
- Čo si hľadala v ich batožine? - O to nejde.
- Nenarazil na nás, je šialený fanúšik. - Ja viem.
- Čo prosím? - To mi povedal na prechádzke.
Zomiera.
Preto je tu. Chcel ma stretnúť, než zomrie.
- Prečo nám to nepovedal? Prečo klamal? - Neviem.
Je hrdý človek. To obdivujem.
- Čo ste to spravili? - Mrzí ma to.
- Oboch nás to mrzí. Rozprával som jej ten príbeh a... - Vypadlo mi to z ruky.
- Nájdeme iný. - Zaplatíme za to.
Ticho!
Prepáč, že som kričal. Nechaj ma na chvíľku.
- Bola to nehoda. - Najlepšie bude, ak odídete.
Povedali sme, že nás to mrzí.
- Zlatko, nehnevaj ju. - Čo ešte chceš? - Bude to v poriadku.
Prosím, prosím!
Čo to robíš?
- Čo to robíš? - Už sa sem nedostanú.
- Neboj sa, vyhodím ich. - A kam pôjdú?
Chceš niečo?
- Ste hotoví? - Čo tým myslíš?
Chceme, aby ste odišli.
Chcete alebo chceš?
- Snažila som sa... - Musím ísť skontrolovať manžela.
Haló? Haló? Kde sú všetci?
Ahoj, kto si?
- Kto si ty a čo tu robíš? - Prečo tu vôbec sme, nie?
Kde je moja matka?
- Ona je... počkaj tu. - Pekné pozadie.
- Pozvali ste sem syna? - Čo tu robíš?
- Mama, snažil som sa ti dovolať, ale nešlo to. - Čo sa deje?
- Našiel poslednú vôľu. - Čože? - Áno, správa sa ako šialenec.
- Prepáčte, ale musíte si to vyriešiť... - Otec!
- Je tu? - Ale nie. - Kto to je? - Otec! Otec!
- Áno, utekal rovno za mamičkou. - Sledoval si ma? Čo je to s tebou?
- Nemal by si tu byť. - Kde je otec? Kto to je? Kto si?
- Nechcete ťa vidieť. - To nie je pravda, je tu? Otec!
- Chlapci, čo tu robíte? - Čo to je? Vieš, čo si podpísal?
- Samozrejme. - Choď si ľahnúť. Veď si mu o tom povedala.
- Nie, zlatko, chystala som sa na to. - Chcel si to? Ako si mohol?
Je to tak z dobrého dôvodu, synak. Ja mu to vysvetlím.
Nie, ja sa s ním porozprávam. Máš pravdu, mal som ti o tom sám povedať.
A mrzí ma to, ale sľubujem, že je to pre tvoje dobro.
- Prestaňte! Pre dobro nás všetkých. - Počúvaj ho.
Je to fond, musíte sa spoločne rozhodnúť, kým niečo miniete.
Nebude to fungovať, musím si od nich žiadať povolenie vždy,
- keď sa budem chcieť vyšťať? - Budete spolu musieť vychádzať.
- To je to najdôležitejšie. - Ona sa vždy pridá na jeho stranu!
- Vôbec ma nepočúvaš! - Nie, podporím vás oboch.
- Podporiť ma? Chceš mi len rozkazovať. - To nie je fér!
- Nikdy si vo mňa neverila. - Nerob to, otec. Nenávidia ma!
- To je hlúposť. - Ľúbime ťa, si môj syn.
- Tak sa tak ku mne správaj! - Sú tu ich synovia.
- Vošli dnu, nemohla som ich zastaviť. - Ja viem.
- Ak to všetko nepremrháš. - Sklapni! - A je to tu zas. Dostal amok.
- Poďme to prediskutovať von. Sú tu naši hostitelia. - Vyriešime to tu.
- Chcem to riešiť teraz. - Sklapni! - Ak chceš peniaze, dám ti ich.
Nechcem tvoju almužnu! Nechytaj sa ma!
- Upokoj sa, upokoj sa! - Vy ste básnik? Ten slávny spisovateľ?
- O ničom neviete. - Možno nie. - Klamali mi a chcú ma okradnúť.
Neviem, čo sa stalo, ale upokojíš sa?
Upokojíš?
- Ďakujem. - Tam si môžete sadnúť.
- Sadnime si a prediskutujme to. - Nie, mama, otec zomiera
- a jeho zaujímajú len jeho prekliate prachy! - Sklapni!
- Chlapci, prestaňte! - Prestaňte!
Pozri sa na otca! Pozri, čo si spôsobil!
- Prestaňte! - Chlapci, prestaňte!
- Prosím, prestaňte! - Môžeš dýchať? Dýchaj.
Nie!
- Poď sem! - Počkajte, prestaňte!
- Čo to s tebou je? - Prestaňte!
Nie! Prestaňte! Nie!
- Nie! Nie! Nie! - Odpáľ!
Vstávaj.
Vstávaj! Prestaň predstierať, vstávaj.
Vstávaj, pozri sa na mňa!
Nie, nie je to moja vina. Nikdy ma nemilovali.
Jeho vždy milovali viac. Kašlali na mňa.
Povedz mi, že to chápeš! Povedz to!
Musíš to pochopiť.
- Čo si to spravil bratovi? - Moje dieťatko, moje dieťatko.
Čo si to spravil? Čo si to spravil?!
Vy ste to spôsobili.
Zobuď sa! Robte niečo! Pomôžte mu!
- Uteráky. - Dobre.
- Len pomaly. - Otec...
- Doktor, bež po neho. - Dobre.
- Poďte rýchlo! - Čo? Čo sa deje? - Krváca.
- Je to zlé! Veľmi zlé! - Je v bezvedomí.
- Opatrne, nech vám nespadne. - Zavolám ti z nemocnice.
- Držte mu hlavu hore. - Nie, prosím, zostaň so mnou.
- Potrebujeme ho. - Zamkni, vrátim sa čo najskôr.
Neopúšťaj ma! Neopúšťaj ma!
Ahoj.
Nechali ťa tu úplne samú?
Ty to chápeš.
Veľa šťastia.
Polícia, aký máte problém? Aký máte problém?
- Si v poriadku? - Bol tu!
Ja viem, polícia ma priviezla domov. Nájdu ho, neboj sa.
- Ublížil ti? - Nie. - Nie? - Nie. - Dobre.
Dobre, sadni si.
Prinesiem ti vodu.
Tu máš.
Nič sa nedeje.
Je to v poriadku.
Čo sa stalo v nemocnici?
Držal som ho za ruku, keď zomrel.
To je strašné.
- Si v poriadku? - Som uťahaný.
- Potrebujem horúcu sprchu. - Ideš so mnou? - Áno.
Čo sa deje?
- Hneď prídem. - Si si istá?
Áno.
- Sem? - Áno, rovno do kuchyne.
- Vrátili sa rýchlo. - Čo tu robia?
Nemali kam ísť, tak som im povedal, aby pozvali priateľov a rodinu.
Postarám sa o nich.
- Úprimnú sústrasť. - Ďakujem.
Ste tu všetci vítaní. Cíťte sa tu ako doma.
Tak ma to mrzí.
Pripijeme si?
Áno, daj to každému.
- Povieš niečo? Rešpektuje ťa. - Samozrejme. - Ďakujem.
Všetci.
Ako môže niekto pochopiť vašu bolesť?
- Obetovanie rodiča. - Nech sa páči. - Všetky tie roky starostí.
Roky a dní, dní a hodín, hodín a sekúnd.
Ale každú sekundu dostávate nekonečnú lásku.
A teraz...
zrazu...
sa zdá, že už nie je čo milovať.
Len rozľahlá a tichá temnota.
Ale žiaden strach.
Z jej vnútra volá hlas a chce byť vypočutý.
Hlasný a silný.
Len počúvajte.
Bože.
Počujete to?
To je hlas života, hlas ľudskosti.
Je to hlas vášho syna.
Jeho volanie lásky. Jeho lásky k vám.
- Ďakujem. - Bolo mi potešením. - Presne tak! - Presne tak!
Ďakujeme vám, že ste prišli a ste tu dnes s nami.
S manželom sme dojatí. Dnes sme prišli o naše dieťatko.
Nemôžem uveriť, že len pred pár hodinami tam stál
a ja som ho držala v náručí. Bol plný života.
Vždy bol.
- Dobrý večer. - Ďakujem.
- Kam to mám dať? - Možno sem.
Už sa viac nezatúla. Už ho viac nevezmem do náručia.
Už sa viac nezasmeje. Ďakujem vám všetkým, že ste prišli.
Veľa to pre nás znamená. Neviem, čo ešte povedať.
Chcem sa poďakovať nášmu hostiteľovi za jeho pohostinnosť v tejto zlej chvíli.
- Samozrejme. - Takže, prosím...
Pripime si na jeho láskavosť.
S dovolením.
- Zlatko, nemusíš to robiť. - Nie, chcem.
Miloval som svojho syna. Veľmi.
Nemôžem tomu uveriť.
Ale nemal by som ho velebiť, povedal by...
Prepáčte...
Prepáčte, nemôžem. Mohol by niekto...
Povieš niečo?
Ja...
Pre vaše dieťa.
Pre obe deti, poď. Nezabudnime na to,
ktoré sa stále túla niekde v divočine.
Nech už je kdekoľvek. Vitajte, pridaje sa k nám.
- Len to odložím do kuchyne. - Áno, tadiaľto.
Nech nájde vľúdnosť a zľutovanie...
- Počkám tu. - Hneď prídem.
- Ahoj, ako sa máš? - Dobre, vzhľadom na okolnosti.
Prepáčte, ale môžete ísť dole? Umývadlo ešte nie je vystužené.
Prepáčte.
Na zemi je sklo.
Bolo to prekrásne, však?
Bude to v poriadku.
- Môžem použiť váš telefón? - Samozrejme, je v kuchyni.
Nie, je... Prepáčte?
Kam si zmizla?
Bola som...
- Mrzí ma to. - Ja viem.
- Neviem si to predstaviť. - Nie.
Nevieš, aký je to pocit, ak nemáš žiadne dieťa.
Stále len dávaš, dávaš a dávaš.
A nikdy to nestačí.
- Rozumiem. - Naozaj?
Prečo si aspoň neoblečieš niečo slušnejšie?
- Tu nemôžete byť. - Čo prosím? - Musíte odísť.
- O chvíľku. - Toto je naša izba!
Nič to.
Je to tvoja izba.
Nájdeme si iné miesto.
- S dovolením. - Len sa tu obzerám.
Prepáčte, mohli by ste ísť dole?
- Tadiaľ? - Áno.
Samozrejme.
Čo to...
- Čo to robíte? - O nič nejde.
- Brigádoval som takto na výške. - Ale prečo maľujete môj dom?
Bol ku všetkým taký milý, že toto je to najmenej.
Prestaňte! Obaja prestaňte!
Dobre teda.
Áno, samozrejme, čo je moje, je vaše. Tak tu si, moja bohyňa. Poď sem.
Prosím, pustite ju. Ďakujem. Musíš počuť všetky tie príbehy.
- Je tu toľko ľudí! - Len sa zabávajú. - Maľujú náš dom!
- Si v poriadku? - Hovoril som ti, aby si už nepil.
- Utriem to. - Servítky! - Áno, ja nejaké mám.
- Si v poriadku? - Stolička asi nie je.
- Bola som pár dní s mojou matkou... - Prosím, neseďte tam.
Prepáčte, s dovolením.
- Čo má za problém? - Neviem. - Zdravím, ešte sme sa nestretli.
Ja túto rodinu poznám už niekoľko rokov, čo vy?
Toto je môj dom.
Je to prekrásny domov. Chcete sa prejsť?
- Čože? - Prejdite sa so mnou.
Nie, nie. Prosím!
- Zoberte si moje číslo. - Nie, nechcem ho.
Prečo? Veď ma ani nepoznáte. Dám vám moje číslo.
- Pustite ma! - Prečo? - Lebo vás nepoznám.
- Zlezte odtiaľ! - Odkiaľ? - Nebuď hlúpa, môžem ti pomôcť.
- Žiadnu pomoc nepotrebujem. - Drzá. - Dajte mi pokoj.
Vieš ty čo? Zmizni mi z očí. Si arogantná sviňa.
- S tým umývadlom nič nie je. - Je v poriadku.
Nie, prestaňte s tým! Prestaňte!
Prestaňte s tým! Prestaňte! Prestaňte!
- Vypadnite! Všetci vypadnite! - Čo sa stalo?
Nepočúvajú ma!
Nič sa nedeje, opravíme to. Dá sa to opraviť.
- Niekto nás trestá. - Prosím, neodchádzajte.
- Vypneme vodu. - Bolo nám cťou, nikdy ti to nezabudneme.
Kam pôjdete?
Sú preč.
- Poď do postele. Nemusíš to robiť. - Čo?
Upratať po nich?
Spravili sme dobrú vec. Museli niekde osláviť život.
- Dnešok potrebovali. - A čo moje potreby?
Dnes tu zomrel chlapec a ja som musela umyť jeho krv.
- A ty si ma tu nechal. - Nie, nenechal som ťa tu.
Prišli o syna, o oboch synov.
Pomáhal som im. Tu nejde o nás, ale o nich.
Nie, nejde o nich. Ide len o teba.
Vždy je to len o tebe a tvojej práci! Myslíš si, že to ti pomôže s nápadmi?
Nič ti nepomôže! Ja som opravila celý tento dom. Každý centimeter.
- Ty si nenapísal ani slovo! - Ja viem! Prepáč, ale nemôžem písať.
Nemôžem myslieť! Snažím sa priniesť život do tohto domu.
Otvoriť dvere novým ľuďom, novým nápadom.
Ty nemôžeš dýchať? To ja sa tu dusím,
zatiaľ čo ty predstieraš, že sa nič nedeje.
"Všetko bude v poriadku. Dopadne to dobre, budeš v poriadku."
Vieš ty čo? Život niekedy nedopadne podľa tvojich predstáv.
Máš pravdu.
- Môj tak nedopadol. - Čo prosím?
Hovoríš, že chceš deti a nemôžeš ma ani pretiahnuť.
- Poď sem. - Nie, nie.
Som tehotná.
Čakáme dieťa.
Myslím to vážne.
- Ako to môžeš vedieť? - Viem to.
Som tehotná.
Dieťa.
- Si šťastný? - Či som šťastný?
Je to ten najkrajší dar.
Čo?
Pero, pero, pero.
Čo to robíš?
- Píšem. - Čo? - Píšem, včerajšia noc, tí ľudia.
Ich bolesť, ich láska sprevádzaná bolesťou a potom...
Ty.
My.
A teraz ten život.
Prúdi mi to hlavou, viem, čo chcem povedať, musím len nájsť slová.
Skvelé.
Nebudem ťa rušiť.
Začnem s tou apokalypsou.
Milujem ťa.
Pohol sa!
Čo sa deje?
To je ono?
Dokončil som ju.
Môžem?
Je to prekrásne.
Naozaj?
- Prečo plačeš? - Je to emociálne.
Myslíš, že je to dobré?
Je to dokonalé.
Tak čo sa deje?
Prídem o teba?
Nikdy.
Haló? Zdravím.
Áno?
Naozaj?
- Naozaj? - Kto volá?
- Daj mi sekundu. Páči sa im to. - Komu?
Čože? Áno, budem tu čakať. Si tam? Haló?
- Kto to bol? - Moja vydavateľka.
- Čítala to? - Áno, samozrejme, prečo?
Áno? Zdravím.
Tlač? Vieš, ako sa k nej staviam.
Radšej nie, ale keď myslíš, že je to nutné.
Budem tu čakať.
- Úžasné! - Oslavujeme.
- V jedeň sa predali všetky výtlačky. - Si taká krásna.
Sadni si, všetko prinesiem.
Vyzerá to chutne.
- Pomôžem ti. - Nie, sadni si.
- Nie, pomôžem ti. - Dobre, vezmi chlieb.
Dobre.
Nie, počkajte, môžem ho vidieť?
Prepáčte, mám otázku.
Čo to robíš?
- Kto to je? - Neviem.
- Prosím, počkajte. - Čo chcú?
Neviem, prišli za mnou.
Len sa s ním chcem odfotiť.
- Hneď príde. - Všetko zohrej, hneď sa vrátim.
- Mali ste otázku. - Áno. - Akú?
Ako som hovoril, všetci sme prešli veľkú diaľku a ja mám pocit,
mám pocit, akoby tie slová boli napísané pre mňa.
Samozrejme, že boli.
- Moja bohyňa, poď sem. - Poďte.
- Nie, nechajte ma. - Prosím, nechajte ju. Ďakujem.
Páči sa im to a všetko chápu, ale na každého to pôsobí inak.
- Je to pozoruhodné, poď. Chcú ťa spoznať. - Nie, nechcem, poď dnu.
Ale prišli z takej diaľky.
Pozri sa na mňa, čoskoro porodím naše dieťa.
- Prečo ti to nestačí? - Samozrejme, že mi to stačí.
- Nikam nejdem, som tu s tebou. - Chcem s tebou byť sama.
Som s tebou, daj mi chvíľku.
No poď, rýchlo. Ešte to chvíľku vydrž.
Som si istá, že záchod je niekde tu.
- Vydrž. - Prepáčte. - Viete, kde je záchod?
- Musíte odísť. - Kam mám ísť? - Neviem, ale tu nemôžete byť.
Ale môj syn...
- Dobre, poďte so mnou. - Ďakujem veľmi pekne, vyčistím to.
Otvorili ste to?
Dobre, už sme skoro tam. Ešte chvíľku vydrž.
Neboj sa, usušíme ťa.
Potom sa vráťte von.
- Čo to robíte? - Čo tak trochu súkromia?
- Prosím. - Čo? Pane!
- Čakal som celú večnosť, s dovolením. - Nepredbiehajte sa. - Nie!
- Ako ste sa sem dostali? - Odfotíte nás, prosím? - Ja to spravím.
- Choďte k zemi. - Je to prekrásne.
- Nechytajte to! - Je to organické.
- Netlačte sa. - Všetci choďte von!
- Pane! - Len si na chvíľku ľahnem, necítim sa veľmi dobre.
- Nie, tu nemôžete ležať. - Prečo nie? Je to vaše miesto?
- Ja tu bývam, je to môj dom. - "Môj dom"? "Môj dom"?
Básnik hovorí, že tento dom patrí každému.
Jedlo a pitie, priatelia.
Myslím, že bude tu vzadu.
- Je to skvelé máme zeleninu... - Prestaňte. Všetci prestaňte.
- Prehľadajte skrinky a chladničku. - Čo to robíte?
- Nádhera! - Nie je pre vás. - Povedal, aby sme sa delili.
- Ale nie je to vaše! - Sú hladní a smädní, nech sa páči.
Vezmite ovocie, syr a uhorky.
- S dovolením, pozor. - To dajte tam a to tamto.
- Vyzerá to dobre, podeľme sa. - Nakrájam to.
- Môžete si sadnúť sem, pane. - Už žiadne fotky, len podpisy.
- Vaše slová sú také nádherné. - Čo má toto znamenať? Čo to robíš?
- Vyjadrujem im svoju vďačnosť. - S dovolením, ahoj. - Ahoj.
Môj génius.
- Pozri sa na seba. Priniesla som druhé vydanie. - Skvelé.
- Mal si mi povedať, že príde toľko ľudí. - Stretla si moju... - Tak tu ju máme.
Inšpirácia, ak mám byť úprimná,
trochu som sa bála, že nič nenapíše, keď tu bude zatvorený s tebou.
- Samozrejme, že nie. - Ale tvoja prítomnosť priniesla ovocie.
Vyzeráš, že každú chvíľku porodíš.
Ako sa cítiš? Teplo? Nie je tu teplo? Potím sa.
- Mám to. - Áno, s dovolením. Ukáž mi to.
Áno, presne tak som to chcela.
- Kde je originál? - Tam pri stole.
- Mám to. - Prepáčte.
- Mám to. - Zoberiem to, ďakujem.
- Nie, nič sa nedeje. - Nie! Nechytaj to!
- Nie, nič sa nedeje. - Nechytaj to!
- Nie! Dajte tie paprče preč! - Čo sa stalo? Len pokoj.
- Snažím sa to zarámovať. - Ja to spravím.
- Prestaňte, vráťte to. - Nie, musím mať niečo jeho.
Je to moje!
Je to tvoja vina! Teraz si musím nájsť niečo iné.
Všetci vypadnite! Prestaňte! Nepatrí vám to!
- Polícia, aký máte problém? - Môžete mi pomôcť?
- Aký máte problém, madam? - Všetko kradnú!
- Ďakujem. - Používala som ho.
- Nič to. - Áno, musíme sa podaliť, ako hovorí básnik.
Áno, deliť sa. Nie je to správne.
Pozri, označil ťa.
- Mňa tiež. - Dobre.
- Ďakujem. - Prestaňte!
Prestaňte! Prestaňte sa ho dotýkať!
- Všetko ničia. - Sú to len veci, môžeme ich nahradiť. Bez obáv.
- Prepáčte, len pár záberov. - Samozrejme. - Do toho. - Nie!
Nech je v zábere hlavne on.
- Nechoď preč. - Prosím, ešte jednu!
Na dvere môžete pripnúť vaše poďakovania.
- Jeho slová sú vaše. - Ďakujem.
Dávajte si pozor na schodoch.
- Ďalší predstúpte. Jeho slová sú vaše. - Ďakujem.
Ak chcete, pripnite vaše poďakovanie na dvere.
Predstúpte.
- Jeho slová sú vaše. - Ďalší.
Tak tu si!
Kde si sa skrývala?
- Prečo to robíte? - Dôkaz, že sme tu boli.
- Nechajte ma! - Čo do čerta? - Zabijem ťa!
- Pozor. - Uhnite z cesty.
Nie! Nerobte to!
- Pusti ma! - Nie, nemôžeš odísť. Miluje ťa!
- Ja sa o to postarám, kam ideš? Nechoď. - Nechceš ma tu.
- Poď sem, pozri sa na mňa. - Nemôžem. - Musím ti niečo povedať.
Čo?
Dieťa? Dieťa?
- Poď sem, no poď. - Zamknite zadné dvere!
Pustite nás! Pustite nás!
Počkaj tu, hneď prídem.
Ustúpte! Ustúpte! Uvoľnite to tu.
- Polícia, k zemi! - Pomôžte mi! Nie!
- K stene! - Prosím, nechajte ma. Prosím, moje dieťatko! - Nechajte ju!
Ustúpte!
Je to moje!
Kam to ideš? Padaj dnu!
Pomôžte nám niekto!
Sklapni!
- Ako je na tom Anjel? - Poškvrnený. - Skontroluj ostatných.
Pohyb.
- Nič som nespravil! - Padaj tam. - Zavrite klapačky.
Inšpirácia, kde si sa skrývala? Odbachni ju.
- Na kolená. - Ešte šesť.
Rozíďte sa!
Ani hnúť!
Ale nie, poďte.
- Ste zranená? - Dieťa...
Zdravotník!
- Tadiaľto. - Choď, rýchlo. Choď!
Zlatko, to som ja. To som ja.
- Čo sa to deje? - Neviem, musím ťa vziať do bezpečia.
- Tam! Von! - Nie, je to nebezpečné.
Poď so mnou, potichu.
Tadiaľto.
- Dvere! - Nie, tadiaľto. - To je on! Básnik!
Neopustil nás!
- Musíme sa ponáhľať, drž sa pri mne. - Potrebujeme peniaze, sme hladní!
Ustúpte! Ustúpte! Nemôžem, prepáčte!
- Nezabudnem na vás. - Básnik, tu som!
- Tu hore! Tu hore! - Tam hore! Tam hore!
Oni nás ochránia. Poď, držím ťa.
Chyť ho za ruku.
Ustúpte! Vrátim sa!
Zadržte ich. Tu si sadni, oddýchni si.
- Som doktorka. - Doktorka? Prosím, pomôžte jej.
Prosím, pomôžte jej. Hneď sa vrátim.
- Je to dobré. - Neopúšťaj nás!
- Nechaj ma! - Pozri sa na mňa, počúvaj môj hlas.
Dieťa je skoro vonku.
Ešte kúsok, zvládneš to. Zatlač, tlač!
- Nie, - Áno, musíš zatlačiť.
Tlač, už je skoro vonku.
Ešte raz. Áno, vedieš si dobre.
- Cítim hlavičku. - Prosím, uhnite, ja sa o ňu postarám.
- Počkajte, pomôžem vám. - Ja svoje dieťa porodím.
- Pomôžem vám! - Zatvor dvere!
Zatvor ich!
Sme v bezpečí. Je to v poriadku, naše dieťatko je na ceste.
Naše dieťatko je na ceste.
Dobre, už je skoro vonku.
Je tu, už ide, už ide.
Je to chlapec.
Je to chlapec, pozri.
Je to chlapec.
Prikry ho.
- Čo sa deje? Prečo sú tak ticho? - Neviem.
Nie!
- Nerob to. - Je to v poriadku.
Zatvor dvere. Zataras ich.
Priniesli nám dary.
- Tu máš. - Čo robia?
Len čakajú.
- A na čo? - Neviem.
Pošli ich preč.
Prosím.
Prosím, pošli ich preč.
- Prosím. - Dobre, dobre.
Viac darov, pozri. Čisté oblečenie pre teba.
Idú preč?
Čo?
- Nie, chcú ho vidieť. - Nie.
- Pošli ich preč! - Nemôžem, nemôžem.
Ale môžeš! Zbožňujú ťa, počúvnu ťa.
- Prečo to nespravíš? - Nechcem, aby odišli.
Je prekrásny.
- Chcem si ho podržať. - Nie.
Chcem si ho podržať.
- Chcem si podržať svoje dieťa. - Nie.
- Chcem si ho podržať. - Nie.
- Som jeho otec! - Ja som jeho matka!
- Ukáž, pomôžem... - Nie!
Prosím, pošli ich preč.
Nie, nie, nie!
Nie! Vráť mi moje dieťatko!
Kde je?
Počkajte! Prestaňte! Nie! To je moje dieťa!
- Nie! Nie! Vráťte mi... - Aleluja.
- Ublížite mu! Prosím!
Ublížite mu!
Ubližujete mu! Ubližujete mu!
Kde je?
- Kde je moje dieťatko? - Nie je mŕtvy.
- Čo? Kde je? - Chce byť stále vypočutý, volá hlasno a silno.
- Počúvaj. - Čo?
- Počuješ to?
Nie! Nie!
Počujete to? To je hlas života.
Hlas ľudstva! Jeho volanie lásky!
Jeho lásky k vám!
Nechaj ma! Nechaj ma!
Vy ste ho zabili!
- Zdochni, sviňa. - Prašivá štetka.
- Cundra! - Kurva! - Tučná sviňa!
Ty kurva!
Dajte tej fľandre!
Zabite tú sviňu!
Prosím! Prosím, prestaňte!
Choďte preč. Nechajte ju. Čo to robíte?
Čo ti to spravili?
Čo to robíte? Čo to robíte?
Zabili ste moje dieťatko!
Zabili ste ho.
- Zabili ste ho. - Tak ma to mrzí.
Chceli ho len vidieť, chceli sa ho dotknúť a potom...
Bolo to hrozné. Tak ma to mrzí.
Ale nemôžeme dovoliť, aby zomrel zbytočne. Nemôžeme.
Možno to, čo sa stalo, všetko zmení. Všetkých zmení.
- O čom to hovoríš? - My...
Musíme im obaja odpustiť.
Zmasakrovali nášho syna!
- Ja viem, ja viem. - Si šialený.
- Počúvaj ma. - Si šialený.
Tak počúvaj ich, je im to ľúto.
Veľmi ich to mrzí. Ver mi, prosím.
Musíme im odpustiť!
Prosím! Musíme!
Nie!
Vrahovia!
Vrah!
Vypadnite kurva z môjho domu!
Nie, prosím. Neopúšťaj ma. Na kolenách ťa prosím.
Neutekaj! Opravíme to tu!
Nenechaj ma tu samého!
Tadiaľto! Išla sem dole!
Stojte! Stojte!
Nerob to! Nerob to! Prosím, nerob to.
- Milujem ťa. - Nikdy si ma nemiloval.
Miloval si, ako veľmi som ja milovala teba.
Dala som ti všetko!
A ty si sa všetkého vzdal.
Nie, nie, nie. Nie, nie, nie, nie!
- Čo si zač? - Ja?
- Ja som ja. - Ty?
Ty si bola domovom.
Kam ma to berieš?
Na začiatok.
Je toto koniec?
Už to nebude dlho bolieť.
- Najviac ma bolí, že som ti nestačila. - Nie je to tvoja vina.
Nič nikdy nestačí. Inak by som nemohol tvoriť.
A ja musím, je to moja práca.
Je to mojím poslaním.
- Teraz to musím skúsiť všetko znova. - Nie.
Nechaj ma ísť.
Potrebujem ešte jednu vec.
Už ti nemám čo dať.
Tvoja láska.
Stále tam je, však?
Do toho.
Vezmi si ju.
Zlatko?
Prečo slnko svieti ďalej?
Prečo more na breh uháňa?
Čo nevedia, že nastal koniec sveta?
Ak ma už nemiluješ
Prečo vtáci ďalej spievajú?
Prečo hviezdy na oblohe žiaria?
Čo nevedia, že nastal koniec sveta?
Skončil, keď tvoju lásku som stratila
Ráno sa zobudím a premýšľam
Prečo je všetko stále rovnaké?
Nerozumiem
Prečo život ide ďalej?
Prečo moje srdce stále bije?
Prečo moje oči plačú?
Čo nevedia, že nastal koniec sveta?
Skončil, keď zbohom si mi dal
Prečo moje srdce stále bije?
A prečo moje oči plačú?
Čo nevedia, že nastal koniec sveta?
Skončil, keď zbohom si mi dal
Preložila Sarinka
www.Titulky.com